A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rose Hackman: Emotional Labor:

The Invisible Work Shaping Our Lives and How to Claim Our Power

(New York : Flatiron Books, 2023)

Copyright © 2023 by Rose Hackman

Published by arrangement with Flatiron Books

All rights reserved.

Hungarian translation © dr. Blümel Ferenc, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Malum Stúdió

Korrektor: Markwarth Ágnes

ISBN 978-963-566-409-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Édesanyámnak, Judithnak. Mégiscsak méltán kaptad a neved.{1}

TARTALOM

Bevezetés

EGY  Mit is jelent pontosan az érzelmi munka?

KETTŐ  Domesztikáció a munkában

HÁROM  A kizsákmányolás története

NÉGY  Engedelmességre kényszerítve

ÖT  Az erőszak állandó fenyegetése

HAT  Mi a helyzet a férfiakkal?

HÉT  Az érzelmi kapitalizmus valósága

NYOLC  Az egyenlőtlenség megszüntetése

KILENC  Radikális szerelem egy új világban

Összegzés

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

„Az egyik legfőbb gond a történelemmel az, hogy a szeretet és a hatalom fogalmát általában szembehelyezték egymással, így a szeretetet a hatalomról lemondásként értelmezték, a hatalmat pedig a szeretet elutasításaként.”

– Martin Luther King Jr.

„Ha a szeretetet mindig inkább cselekedetként, mintsem puszta érzésként értelmezzük, az egy módja annak, hogy bárki, aki a szót ilyen módon használja, automatikusan vállalja az elszámoltathatóságot és a felelősséget.”

– bell hooks

„A patriarchátus – akárcsak bármely más elnyomó rendszer, például a rasszizmus – arra épít, hogy mindenkit arra szocializál, hogy az emberi kapcsolatokban mindig van egy alá- és egy fölérendelt fél; egyikük erős, a másik gyenge, és ezért természetes, hogy a hatalommal rendelkezők uralkodjanak a hatalom nélküliek felett. A patriarchális gondolkodást támogatók számára a hatalom és az irányítás fenntartása bármilyen eszközzel elfogadható.”

– bell hooks

„A komplementaritás gyakran az egyenlőtlenség lepleként szolgál abban, hogy mi az, amit az emberek között elvárhatónak tartanak – mind a látható megnyilvánulásokban, mind pedig az azokat fenntartó mélyebb tettekben.”

– Arlie Hochschild

BEVEZETÉS

Azon a nyáron, amikor betöltöttem a tizennyolcat, anyám mondott nekem valamit, aminek a megértése évekbe telt.

– Rose – jelentette ki határozottan és elismerően, miközben az öreg autónkat vezette –, te kiválóan tudod kezelni az embereket.

Épp Brüsszelen hajtottunk keresztül egy Molenbeek nevű negyed felé, ahol akkoriban a barátom lakott. Még nem volt jogosítványom, és anyám – özvegy, teljes munkaidős irodai adminisztrátor – azt állította, hogy örömmel visz el engem, amikor nem dolgozik, mert ilyenkor minőségi időt tölthetünk együtt. Az elmúlt három év alatt nagyon közel kerültünk egymáshoz, amióta hirtelen kettesben maradtunk – miután apám meghalt, és a két idősebb nővérem egyetemre ment. Az, hogy „elkísért engem autóval”, kedves és nagylelkű gesztus volt a részéről. Sajnos számára ez a leggyakrabban azt jelentette, hogy a kosárlabda-mérkőzéseimre kellett elvinnie Belgium iparosodás utáni, francia nyelvű régióiba, ahol tehenek legelésztek a kosárlabdapályák körül, miközben mi fémfalú, dobozszerű tornatermekben pattogtattuk a labdát.

Ekkor viszont már véget ért a kosárlabdaszezon, és én Erichez indultam – három éve hol együtt voltunk, hol külön –, mert összejövetelt szervezett annak örömére, hogy elköltözött a szülei házából, és birtokba vette az első saját lakását.

Útközben megszólalt a mobilom. Eric volt az. Pánikszerű mondatok sora tört át az éteren:

– Nem tudom, hogyan kell megsütni a csirkét! Fogalmam sincs, mit csináljak! Egy óra múlva érkeznek az emberek! Hülye ötlet volt összejövetelt szervezni! Sosem kellett volna ebbe belemennem! Ez az egész, a te bolond ötleted volt!

Brüsszel szürke utcái suhantak el mellettünk. Csendben hallgattam, figyelmesen feldolgozva a helyzetet. Lassan egy kép kezdett kibontakozni előttem. Eric, aki szerint egy étkezés csak akkor számít valódi étkezésnek, ha tartalmaz egy valaha élő fehérjét, csirkét vásárolt vacsorára, de nem tudta, hogyan kell elkészíteni. Nyolcéves korom óta vegetáriánus voltam, tehát én sem tudtam, hogyan kell csirkét sütni. Biztos voltam benne, hogy ez az ő ötlete volt, nem az enyém. De ezt nem mondtam ki.

– Semmi ok az aggodalomra. Minden teljesen rendben lesz. Elkészítem a csirkét, amint odaérek. Ennél egyszerűbb nincs is. Mi van még a hűtőben? Készítettél már valamit? – kérdeztem.

– Desszertet – jött a válasz, ezúttal egy kissé nyugodtabban.

Ha éreztem is bosszúságot, csak egy pillanatig engedtem neki teret. Türelmet, nyugalmat és szeretetet kellett mutatnom, ezt tudtam, és pontosan ezt is fejeztem ki.

– Nagyszerű! – mondtam vidáman a telefonba. – Örülök, hogy megcsináltad a desszertet. Oké. A többi miatt ne aggódj! Kitalálok valamit, ami megy a csirkéhez, és készítek valami köretet, mikor odaérek. Van nálam pesto. Valamit biztosan összedobunk belőle. Nagyon finom lesz.

A hangulata megváltozott: szinte hallottam, ahogy megkönnyebbül. Teljesen megnyugodott. A pánik eltűnt. A beszéde lassabb lett, visszatért a megszokott, nyugodtabb ütemhez.

– Jól vagy? Sajnálom, hogy így megijedtél – folytattam, biztosítva, hogy a helyzet teljesen megoldódott. – Nemsokára ott leszek.

Ő halkan helyeselt, talán köszönetet is mondott.

– Már alig várom, hogy lássalak – fejeztem be, majd bontottam a hívást.

Visszatettem a telefont az ölembe, a vállaim leereszkedtek, és egy hosszú sóhajjal kiengedtem az addig elfojtott feszültséget. Megkönnyebbültem, hogy sikerült kezelni a helyzetet.

Még azt sem tudtam, hogyan fogom megfőzni azt a vacsorát. Fogalmam sem volt, mit kezdjek a nyers csirkével, amelynek sápadt rózsaszínes látványa émelyítő volt számomra. De ez nem számított. A lényeg az volt, hogy Eric újra jól érezze magát, nyugodt és összeszedett legyen. Már amikor felvettem a telefont, tudtam, a legfontosabb, hogy biztosítsam, ura vagyok a helyzetnek – még ha valójában nem is volt így. A főzés maga másodlagos volt. Ránéztem anyámra. Ő elmosolyodott. Ekkor mondta azt a mondatot, amelyre a mai napig emlékszem:

– Te kiválóan kezeled az embereket. Ezt csodálatosan megoldottad. Nem is lehetnék büszkébb rád.

Kiválóan kezelem az embereket – ismételtem magamban a szavakat, miután anyám kimondta. Az anyósülésben ülve felé fordultam. Még sosem hallottam ezt, és fogalmam sem volt róla, hogy ez egy olyan készség, amelyre törekednem kellene – sőt, hogy egyáltalán végeztem volna ilyen tevékenységet. Mégis, az elismerés melegségét éreztem, és valamilyen változást a szavaiban, egyfajta cinkosságot, talán még egy újfajta tiszteletet is.

Tovább beszélgettünk arról, hogyan kell megsütni a csirkét, mit lehet kezdeni a pestóval. Elmagyarázta a pontos tennivalókat, a sütési hőmérsékletet, sőt azt is, hogyan fogjam meg és vágjam fel a csirkét.

Anyám egyébként maga sem evett húst – egészségügyi okokból –, de megtanulta, hogyan kell elkészíteni és megfőzni, hogy a körülötte lévő emberek elégedettek legyenek. Bár ez az epizód talán nem tűnik különösebben emlékezetesnek, soha nem felejtettem el ezt az eszmecserét az anyámmal a pestós csirkéről és az emberekkel való bánásmódról.

Ma már világosan látom, hogy ez volt az első olyan alkalom, amikor kifejezetten elismerték és kiemelték az érzelmi munkát, amelyet nememnek megfelelően, egy férfi érdekében végeztem. Persze akkor még nem tudtam, hogy ennek neve is van. Valójában egy évtized telt el, mire hivatalos kontextusban olvastam az érzelmi munkáról és az érzelmi munkavégzésről. És még ennél is hosszabb idő kellett ahhoz, hogy a kifejezés berobbanjon a köztudatba, mint a munkavégzés egy láthatatlan formája, amellyel szembe kell néznünk, mielőtt összeroskadnánk a terhe alatt.

De azon a napon, abban a rövid megjegyzésben valami rendkívüli dolog történt. Anyám szavai egy beavatási szertartás utolsó titkos próbájának is felfoghatók, amelyről előtte nem mondtak nekem semmit. Anélkül, hogy tudtam volna róla, sikeresen teljesítettem, és ezzel hivatalosan is beléptem a női lét világába.

* * *

Lehet, hogy csak keveseknek adatnak meg ennyire egyértelműen az ehhez hasonló pillanatok, de a világ minden táján a nők már nagyon fiatal koruktól kezdve arra vannak szocializálva, hogy szabályozzák, módosítsák és manipulálják az érzelmeiket annak érdekében, hogy pozitív hatással legyenek mások érzelmeire. A nőktől nemcsak azt várják el, hogy mosolyogjanak, hanem azt is, hogy másokat is mosolyra fakasszanak. Ők felelősek nemcsak a saját érzelmeik kifejezéséért, hanem mások érzelmi állapotáért is.

Ez a jelenség számtalan helyzetben tetten érhető, például a családokban, ahol a nőktől folyamatosan elvárják, hogy energiájukat, erőfeszítéseiket és idejüket arra fordítsák, hogy egy kellemes érzelmi környezetet teremtsenek a közösség számára – akár azzal, hogy láthatatlan módon építik és erősítik másokban az önazonosság és az összetartozás érzését, akár azzal, hogy észrevétlenül magukra vállalnak olyan feladatokat, amelyek mindenkinek javára válnak, de senki sem akarja őket elvégezni. A párkapcsolatokban is, ahol a nőket arra nevelik, hogy kezeljék a partnerük hangulatingadozásait és indulatait, és a másik fél érzéseit, tapasztalatait és vágyait helyezzék a sajátjuk elé. Munkahelyeken, ahol a nők a hivatalos munkaköri leírásukon túl gyakran anyai vagy szexpartneri szerepeket is betöltenek – a környezetük örömére, de a saját hasznukra szinte soha. A médiában, ahol a nők intellektusát, erkölcseit és emberi mivoltát nem annak alapján ítélik meg, hogy mit mondanak vagy mit tettek, hanem annak alapján, hogy a külsejük és a kifejezéseik milyen érzéseket váltanak ki a nézőkből. Még az utcán is, ahol a nőket már fiatal koruktól kezdve arra próbálják rávenni idegen férfiak, hogy mosolyogjanak rájuk, majd esetleg traumatikus tapasztalatok révén megtanulják, hogy ha nem engedelmeskednek, akkor megbüntetik őket.

Ez az érzelmi munka: alapvető nevelés, amely szerint a nőknek az érzelmeik kifejezését mindenekelőtt úgy kell alakítaniuk, hogy alkalmazkodjanak és javítsák mások érzelmeit. A szociológus Arlie Hochschild négy évtizeddel ezelőtt alkotta meg ezt a fogalmat, amikor rámutatott arra, hogy az amerikai munkaerőpiac átalakulásával a szolgáltatószektor előtérbe került a gyártás helyett. „Az állások döntő része már nem csupán fizikai, szellemi vagy netán kreatív munka – mondta Hochschild –, hanem egyértelműen érzelmi is.” Mostantól elvárták az alkalmazottaktól, hogy megváltoztassák érzelmeik külső kifejezését annak érdekében, hogy érzelmi reakciót váltsanak ki ügyfeleikből, vásárlóikból, utasaikból, adósaikból vagy betegeikből.{2} Hochschild ezt a jelenséget összekapcsolta azzal az évszázadok óta meglévő, nőiesített „érzelmi munkával”, amelyet a nők magánéletükben, ellenszolgáltatás nélkül, a nem fizetett munka más formái mellett végeztek.{3} „Más források híján a nők az érzelmeiket használják erőforrásként, és ajándékként nyújtják a férfiaknak cserébe azokért az anyagi erőforrásokért, amelyekben ők maguk hiányt szenvednek” – írta Hochschild.{4}

Mióta a fogalmat bevezették, az érzelmi munka tanulmányozása és megértése nagyrészt a tudományos környezetben maradt, ez pedig rendkívül károsan érintette azokat a társadalmi párbeszédeket, amelyeket sürgősen le kellene folytatnunk a fennálló igazságtalan egyenlőtlenségekről. Ezekkel az érzelemközpontú előadásokkal a nők helyzetét szilárdan meghatározták mind a szakmai, mind a magánéletben: a gondoskodó, a megnyugtató, a meghallgató, az empatikus és az alárendelt. De vajon az empátia kifejezése önmagában rossz dolog? Nem. Rossz dolog, ha érzelmeket használunk mások megsegítésére? Nem. A probléma az, hogy ez a munka szinte kizárólag a nőktől elvárt, és ez az elvárás fenntarthatatlan. Az érzelmi tartalékaink lassan kimerülnek, mégis, társadalmunk fennmaradásához és fejlődéséhez továbbra is elvárják tőlünk ezt a láthatatlan munkát. Az efféle elvárások rámutatnak egy nyugtalanító és tartós hatalmi megosztottságra, amelyhez hozzászoktunk. Ez nem csak annak a következménye, hogy férfiak uralta társadalomban élünk. Sok tekintetben – ahogyan ebben a könyvben kifejtem – éppen ez az egyik fő oka annak, hogy még mindig ilyen társadalomban élünk.

Az elmúlt száz évben óriási változások történtek a nők életében az Egyesült Államokban és világszerte. 1920-ban az amerikai nők választójogot kaptak, bár ez eleinte főként a fehér nőkre vonatkozott, és csak 1965-ben terjesztették ki minden nőre a választójogi törvény révén. 1950-ben a dolgozók egyharmada volt nő, ma ez az arány éppen csak 50% alatt van.{5} 2019-re a nők a felsőfokú végzettséggel rendelkező munkaerő felét képviselték. 1974-től már nem volt szükségük férjük vagy férfi családtagjuk aláírására, ha hitelt vagy hitelkártyát szerettek volna igényelni.{6} 1972-től legális volt mindenki számára a fogamzásgátlás, és 1973-ban legalizálták az abortuszt, ezzel a nők nagyobb kontrollhoz jutottak saját testük és gazdasági, társadalmi és politikai életük fölött. De az utóbbi jog csupán ötven évig maradt érvényben.

2022 júniusában az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága megdöbbentő módon visszavonta az alkotmányos abortuszjogot, hirtelen megfosztva nők millióit az önrendelkezés és a testi autonómia jogától. Hogyan történhetett meg egy ekkora visszalépés az alapvető jogok terén? Nem azt hittük, hogy a nemek közötti egyenlőség kérdése már megoldódott?

Nem, sajnos egyáltalán nem. Abban az illúzióban élünk, hogy elértük a nemek közötti egyenlőséget, de számos jel ennek ellenkezőjére utal. Valójában még mindig egy virágzó patriarchális társadalomban élünk. Ez igen nehezen elfogadható gondolat. Akik gazdagabb országokban és demokráciákban nőttek fel, valószínűleg hozzászoktak ahhoz, hogy kormányaik és intézményeik arra mutatnak rá, hogy más kultúrák és társadalmak mennyivel egyenlőtlenebbek, de ritkán néznek szembe saját magukkal. Tisztában vagyunk azzal is, hogy sokkal több jogunk és választási lehetőségünk van, mint anyáinknak és nagyanyáinknak. A szülők áldozatainak elismerése és tisztelete, különösen az első generációs bevándorlók gyermekeinek – beleértve a lányokat is – identitásuk részévé vált. Akik fehérek vagyunk, joggal emlékeztethetjük magunkat arra, hogy több lehetőséghez és előnyhöz jutunk, mint színes bőrű testvéreink. A fekete nők pedig kénytelenek végignézni, ahogy a rendszer sújtja a fekete férfiakat, ami gyakran arra kényszeríti őket, hogy saját küzdelmeik sürgető jelentőségét háttérbe szorítsák.

Fontos, hogy ennek az összehasonlításnak az előnyeit kiemeljük. De mindez nem változtat azon a tényen, hogy a nők még mindig alacsonyabb rendűnek számítanak a társadalomban, a tapasztalatainkat lekicsinylik és elhallgatják a férfiak érdekében, valamint hogy a nemek közötti hatalmi dinamika alapvető struktúrája érintetlen maradt.

A férfiakat még mindig a család fejének tekintik. Ha egy háztartásból hiányzik a férfi, azt egy „csonka” vagy „hibás” egységnek tartják.{7} A nőktől még mindig elvárják, hogy házasságkötéskor felvegyék a férjük vezetéknevét,{8} és még ha egyre többen is (bár kisebbségben){9} döntenek úgy, hogy megtartják a saját nevüket, a gyermekek még mindig túlnyomórészt az apjuk vezetéknevét kapják. Ez azt jelenti, hogy a család neve a férfié, míg a nők hozzájárulása ezen a téren – legalábbis névlegesen – generációról generációra eltűnik.

Az Egyesült Államoknak mindeddig kizárólag férfi államfői voltak. A 2022 januárjában összeült amerikai kongresszusban rekordszámú nő kapott helyet: 149 női képviselő ült a testületben, ami az összes tag 26,9 százalékát tette ki{10} – alig több mint egynegyedét. 2022 februárjában mindössze 31 nő töltött be vezérigazgatói pozíciót a Fortune 500{11} vállalatok élén, ami döbbenetesen alacsony, mindössze 6,2 százalékos arányt jelentett.{12} 2021-ben Amerika tíz leggazdagabb embere mind férfi volt és fehér.{13} Ezzel szemben a nők továbbra is nagyobb valószínűséggel élnek szegénységben, mint a férfiak, és nagyobb eséllyel tartoznak a dolgozó szegények közé, ez az arány különösen magas a fekete és a latin-amerikai származású nők körében.{14}

Igen, értünk el előrelépést, de továbbra is egy olyan társadalomban élünk, amelyet a férfiak dominanciája határoz meg, és ahol nem véletlen, hogy a nőktől várják el az érzelmi munka oroszlánrészét.

És őszintén szólva, elérkeztünk a töréspontig.

A Covid–19-járvány legsúlyosabb éveiben a közgazdászok arról számoltak be, hogy a nők kétszer nagyobb arányban mondtak fel a munkahelyükön, mint a férfiak.{15} 2022 elejére, miközben a férfiak lassan visszaszerezték a járvány során elvesztett munkahelyeiket, még mindig egymillióval kevesebb nő dolgozott a munkaerőpiacon, mint két évvel korábban. Mindössze néhány év alatt a nők gazdasági előmenetele egy teljes generációnyi idővel visszaesett.{16} Ennek a különbségnek az volt az oka, hogy a nők sokkal nagyobb arányban dolgoztak alacsonyabb fizetésért, érintkezéssel járó szolgáltatóipari állásokban, amelyek a járvány frontvonalát jelentették,{17} valamint az, hogy a nők sokkal nagyobb valószínűséggel vállalták magukra a gyermekfelügyeleti és a gondozási feladatokat, amikor az óvodák és iskolák bezártak.

Ezek a válságok csupán felerősítették azt, ami már korábban is igazságtalanul és egyenlőtlenül zajlott. 2020-ban a The New York Times egyik elemzése megállapította, hogy ha az amerikai nők minimálbért kaptak volna a saját otthonukban végzett, nem fizetett munkáért, akkor 1,5 billió dollárt kerestek volna abban az évben.{18} Ugyanebben az évben az Oxfam elemzése kimutatta, hogy a nők által végzett gondozási munka önmagában legalább 10,8 billió dollárnyi értéket teremtett a világgazdaságban – ez háromszor akkora összeg, mint a teljes technológiai iparág bevétele, és egyenértékű az ötven legnagyobb Fortune 500 vállalat összes bevételével.{19}

Az Oxfam-jelentés ezt így foglalta össze: „Ez az összeg bár óriási, még mindig alábecsült adat; hiszen az elemzés során a minimálbért használták számítási alapként, nem pedig az élethez szükséges béreket, és nem vették figyelembe a gondozási munka szélesebb társadalmi értékét sem – vagyis azt, hogy a gazdaságunk egyszerűen leállna e nélkül a munka nélkül.”

Évtizedek óta harcolunk a nemek közötti egyenlőségért, de az érzelmi munka láthatatlan és egyenlőtlen terhe továbbra is minket sújt. A nők ugyan beléptek a hivatalos munkaerőpiacra a férfiakkal együtt, de továbbra is elvárják tőlük, hogy szinte teljes egészében ellássák azokat a fizetetlen vagy alulfizetett támogató munkákat, amelyek alapvetően biztosítják a gazdaság működését. Idetartozik a gyermek- és idősgondozás, a háztartási és családi munka, valamint a közösségi tevékenységek, amelyek életben tartják és összekötik az emberi kapcsolatokat és a társadalmakat. Az embereknek enniük, öltözködniük, lakniuk kell, oktatásra van szükségük, ápolásra szorulnak, és érezniük kell az élet értelmét, a közösséghez való tartozást és az emberi kapcsolatokat ahhoz, hogy működőképesek maradjanak egy gazdaságban.

Ez a támogató munka rendkívül értékes – nélkülözhetetlen –, mégis gyakran láthatatlan és elismerés nélkül marad. De továbbra is magától értetődőnek vesszük a nőiesnek minősített munkát, így az könnyen kizsákmányolhatóvá válik. Ahogyan a radikális feminista Heidi Hartmann megfogalmazta: „A patriarchátus legfontosabb materiális alapja az, hogy alapvetően a férfiak ellenőrzik a női munkát.”{20} A patriarchátus egyik legnagyobb trükkje az, hogy a női munkát nem munkaként, hanem a nőiesség természetes megnyilvánulásaként tünteti fel – még akkor is, ha ez időt, energiát és készségeket igényel. A legjobb módja annak, hogy egy rendszert fenntartsunk, amelyben a nők ingyen vagy nagyon kevés pénzért dolgoznak – főként mások, különösen a férfiak javára –, az, ha meggyőzzük a társadalmat arról, hogy ezt ne tekintse munkának.

Ennek a rendszernek a középpontjában az érzelmi munka áll, amely a nőktől elvárt és a férfiak, valamint a társadalom javát szolgáló láthatatlan és alattomos háttérmunkák legrejtettebb formája.

Az érzelmi munka nem foglalja magában az összes olyan támogató tevékenységet, amely a társadalom és a hivatalos gazdaság működését lehetővé teszi, de ezek jelentős részét képezi. Egyrészt önálló munkaként is létezik, másrészt pedig a továbbra is elvégzendő sok nem fizetett munka mozgatórugója is. Mások érzéseinek előtérbe helyezése, és az emberek közötti érzelmi kötődések megteremtése, a gondoskodás, a gyermeknevelés és a közösségi kapcsolatok fenntartásának alapvető része. Ugyanakkor éppen ez az, ami miatt a nőktől elvárják, hogy több feladatot és felelősséget vállaljanak – még akkor is, ha ezek nem feltétlenül érzelmi jellegűek. Például ők viszik a gyerekeket hétvégi edzésre, visszautasítanak egy előléptetést, hogy részmunkaidőben dolgozhassanak, segítenek egy rokonnak beállítani az új mobiltelefonját, vagy fennmaradnak éjszaka, hogy kimossák a család ruháit.

Az érzelmi munka azon az alapvető felfogáson nyugszik, hogy a nőknek mások élményeit és érzéseit kell a sajátjaik elé helyezniük. Ez akkor történik, amikor valaki először más érzelmi szükségleteire reagál, majd a saját érzelmeit is annak a személynek a szolgálatába állítja. Ebben a munkamegosztásban – amelyben a nőktől elvárják az érzelmi munkát, míg a férfiaktól nem – ott rejlik az a kimondatlan elfogadás, hogy egy férfi léte elsődleges védelmet érdemel egy nőével szemben. Ez egy olyan rendszer, amelyben elsősorban a férfiak életminősége számít, míg a nők arra vannak kényszerítve, hogy ezt fenntartsák. A nemi hierarchiának ennél élesebb kifejeződése aligha létezhetne.

Az a tény, hogy ezt a létfontosságú munkát a szőnyeg alá söpörjük és kizárólag a nőkre hárítjuk, egyértelmű bizonyítéka annak, hogy a nemek közötti egyenlőtlenség még mindig mélyen beépül a társadalmunkba. Az érzelmi munka ugyanis nemcsak figyelmen kívül marad, hanem le is értékelődik – ezzel együtt pedig azok is, akikre ennek elvégzése hárul.

Ebben az értelemben az érzelmi munka a nemek viszonylatában egy olyan létállapotot ír le, amely számos párhuzamot mutat a 20. század afroamerikai értelmiségei által kidolgozott elméleti keretekkel, beleértve W. E. B. Du Bois double consciousness fogalmát,{21} Frantz Fanon white mask leírását{22} és Ralph Ellison láthatatlanságról szóló beszámolóját.{23} Az érzelmi munka mint kifejezetten nemi alapú teher, számos alkalommal megjelent már női szerzők szépirodalmi műveiben – például Toni Morrison Sula című regényében vagy Meg Wolitzer The Wife (A feleség) című művében, amelyből Glenn Close főszereplésével film is készült.{24} Maga az elnevezés azonban új, és igencsak szükséges is.

Ez a könyv feltárja és megkérdőjelezi a patriarchátus makacsul fennmaradó gyökereit – amelyek szorosan összefonódnak a fehér felsőbbrendűséggel és az osztályalapú előítéletekkel. Rávilágít arra az egyedülálló, kizsákmányoló érzelmi kapitalizmusra, amelyet ezek a rendszerek tartanak fenn. Bemutatja az érzelmi munka egyenlőtlen és igazságtalan eloszlását, annak rendszerszintű alulértékelését, valamint azt, milyen következményekkel jár az, hogy a férfiak tapasztalatait előbbre sorolják a nőkénél, és a domináns csoportok tapasztalatait a nem domináns csoportokéval szemben.

Bár a kutatásom interszekcionális{25} megközelítést alkalmaz, elsődleges érdeklődésem a nemi kategória. Leginkább azzal foglalkozom, hogy a nők továbbra is egyértelműen szélsőséges, életüket meghatározó igazságtalanságokkal és egyenlőtlenségekkel szembesülnek, miközben a társadalom nagy része ezt kevés figyelemre méltatja. Az üzenet látszólag az, hogy elégedjünk meg az elért eredményekkel, és fogadjuk el a kegyetlen igazságot, hogy ez jutott nekünk, és legyünk hálásak, hogy csak ennyit kell elviselnünk.

Ez a fatalista gondolkodásmód nemcsak az igazi fejlődést akadályozza, hanem egyszerűen hamis is. Ha megértjük, hogyan működik az érzelmi munka a családokban, a munkahelyeken, a kis és nagy közösségekben, akkor ez világosan kiderül, ahogyan azt ez a könyv is feltárja. Ez a munkának egy olyan formája, amelyet rákényszerítenek olyan emberekre, akiknek nincs hatalmuk és nem látják át a valódi viszonyokat, majd ezt arra használják, hogy alárendelt helyzetben tartsák őket. Ez a munkaforma olyannyira összefonódott a női nemmel, hogy szinte észre sem vesszük, hogyan kényszerítik a nőket az ezzel kapcsolatos engedelmességre, és hogyan tartják őket ebben az alárendelt pozícióban.

Mégis, ez egy olyan munkafajta, amely mély, messzire mutató és megkérdőjelezhetetlen értékeket hordoz, amit fontos nyilvánvalóvá tenni és értékelni – miközben sokkal egyenlőbb elosztásra van szükség. Ennek kapcsán fontos, hogy a jelenlegi társadalmi körülmények között teljesen újragondoljuk kollektív erkölcsi alapelveinket és a munkához való viszonyunkat.

Az Érzelmi munka hétévnyi kutatás eredménye, amelyből öt év intenzív olvasással, kutatással, elmélkedéssel és felismerésekkel telt, többek között személyes, telefonos és e-mailes interjúk százain keresztül. Ezek az interjúk különböző társadalmi, faji, gazdasági és életkori csoportokat öleltek fel, és többségük az Egyesült Államokban zajlott. Különös figyelemmel fordultam Michigan, Mississippi és New York hangjaira – mivel fizikailag is ezeken a helyeken töltöttem a legtöbb időt. Az interjúalanyok többsége anonim módon vett részt a kutatásban, és saját álnevet választhatott, kivéve, ha kifejezetten ragaszkodtak teljes nevük közzétételéhez, és úgy ítéltem meg, hogy emiatt nem érheti őket hátrány.{26} Bár a projekt számára megtiszteltetés volt, hogy olyan sokan megosztották történeteiket, csak egy kis részük szerepel ebben a könyvben. Az itt bemutatott személyek azonban igyekeznek az Egyesült Államok sokszínűségét a lehető legjobban tükrözni egy olyan műben, amely természetéből adódóan elkerülhetetlenül nem lehet teljes. Ha egy interjúalany faji hovatartozása nincs megjelölve, az nem jelenti azt, hogy fehér; csupán azt, hogy a faj nem volt központi tényező az általuk megosztott tapasztalatban – például amikor egy azonos rasszhoz tartozó partnerről beszéltek.

Remélem, hogy ez a könyv olyan történetekkel és információkkal látja el az olvasókat, amelyeket megoszthatnak vagy átgondolhatnak. Bízom benne, hogy arra ösztönzi őket, hogy szembenézzenek a nagy kérdésekkel, amelyek arra késztetik őket, hogy gyökeresen másképp lássák a körülöttük és bennük lévő világot. Újságíró vagyok, ezért a célom az, hogy ezeket a történeteket a lehető legvalódibb és legkevésbé torzított formában osszam meg. Ugyanakkor erőteljes, jól megalapozott véleményeket is kialakítottam, amelyeket időnként nyíltan és őszintén ismertetek.

Alig két évtized telt el azóta, hogy azt az emlékezetes beszélgetést folytattam anyámmal az autóban, és mostanáig sok minden formált engem. Belgiumban felnövekvő angol gyerekként kezdtem, aztán londoni és római tanulmányok után lettem újságíró, első szakmai lépéseimet az Associated Pressnél tettem meg. Tizenkét évvel ezelőtt az Egyesült Államokba költöztem egy férfi után, aki rövid ideig a férjem volt – ez az életre szóló döntés segített megszilárdítani feminista nézeteimet, és Amerikát az otthonommá tette. Itt egyszerre érzem magam kívülállónak, aki kívülről szemléli a dolgokat, és olyasvalakinek, aki hazakerült, hogy szembenézzen saját brit történelmének egyik legjelentősebb következményével. Az érzelmi munka globális jelenség, de az Egyesült Államokban egy olyan patriarchális és fehér felsőbbrendűségi rendszerben gyökerezik, amelyet egykori gyarmatosítója hozott magával. Ez az a hang, amely ennek a könyvnek az oldalait áthatja; ez az a hang, amely – az újságírói munkán és az életben tapasztaltakon keresztül – meggyőződéssel hisz abban, hogy a könyvben tárgyalt téma sürgető és fontos.

Ez a könyv az egyenlőtlenség egy formájának feltárása, amely régóta, változatlanul fennáll. Időnként haragosan tekintek azokra az áldozatvállalásokra, amelyeket a nőktől elvárnak, miközben újra és újra arra kényszerítik őket, hogy feláldozzák magukat – sokszor azzal a kimondatlan elvárással, hogy mindezt engedelmesen és mosolyogva tegyék.

De mindenekelőtt ez a könyv hisz a nők önrendelkezésében és cselekvőképességében, a nőiesnek tekintett munkák és tulajdonságok erejében, és reményt táplál, hogy a gondoskodás, az empátia és a szeretet cselekvő ereje olyan hajtóerők lehetnek, amelyek előrevihetnek minket, és mindannyiunk emberi mivoltának legjavát mutathatják meg.

EGY
MIT IS JELENT PONTOSAN AZ ÉRZELMI MUNKA?

ERŐ

Néhány nappal anyák napja előtt – azon a napon, amely végül mindenről szólt, csak arról nem, hogy pihenjen és ünnepeljék – Jennifer elmondta nekem, hogy úgy érzi, elérte a tűréshatárt. A Rust Belt nevű szolgáltató cég szakembere eredetileg abban reménykedett, hogy az anyák napi vasárnap végre megadja neki azt, amire már nagy szüksége volt: minőségi, pihentető időt tölthet kisfiával és férjével, esetleg egy kis időt saját magára is fordíthat. Ám néhány héttel az ünnep előtt Jennifer tágabb családja elkezdett arról beszélgetni, hogy egy másik, ebben az időszakban esedékes alkalom miatt is össze kellene jönniük: édesapja halálának egyéves évfordulója okán. A nagybácsik, nagynénik és unokatestvérek megegyeztek a dátumban, de abban nem, hogy ki vállalja a szervezéssel járó aprólékos teendőket. Hamarosan Jennifer – aki még mindig mélyen gyászolt, akinek a napirendje már így is zsúfolt volt, és aki abban sem volt biztos, hogy érzelmileg elbírja ezt a megterhelést – azon kapta magát, hogy ő lett a felelőse az esemény megszervezésének. Panaszkodni fölöslegesnek tűnt. Ráadásul már megszokta, hogy inkább összeszorítja a fogát, és a „közös jó” érdekében vállalja a nehezebb utat. Félretette a saját érzéseit, és a szervezési feladatok sokaságára összpontosított.

Először úgy gondolta, hogy szervezési szempontból a legegyszerűbb az lenne, ha egy étteremben gyűlnének össze az alkalomra, de hamar rájött, hogy más tényezőket is figyelembe kell vennie: nem kockáztathatta meg, hogy végül neki kelljen állnia a számlát, mert ez egy olyan forgatókönyv volt, amelyet teljesen reálisnak tartott.

„Szeretem őket, de a családom eléggé kicsinyes” – viccelődik, amikor találkozunk. Nem arról volt szó, hogy ő maga ne lett volna nagylelkű, de a szűk családja anyagi helyzetére is gondolnia kellett.

Tavaly Jennifer észrevette, hogy Shawn, akivel tíz éve házasok és aki általában zárkózott volt az érzéseivel kapcsolatban, egyre távolságtartóbb és levertebb lett. Jennifer lassan, ügyesen rávette, hogy megossza vele, mi nyomja a lelkét. „Ha nem nyílsz meg, olyan leszel, mint egy üdítőspalack, amit rázol, rázol és rázol, míg a végén felrobban – figyelmeztette. – Értem én, hogy próbálsz a ház ura lenni, és mindent kézben tartani. De én vagyok az, akire támaszkodhatsz, ezért vagyok itt. Szívrohamot fogsz kapni, ha nem beszélsz róla.” Gondosan megfogalmazott, szinte terápiás szavai végül célt értek. Shawn felengedett, és elmondta, hogy olyan adósságot halmoztak fel, hogy az otthonuk elvesztése fenyegette őket. Egy évvel azután, hogy szembesültek a pénzügyi katasztrófával, kevés szeretteik közül az egyik mentő kezet nyújtott nekik, és sikerült megtartaniuk az otthonukat. Így egy három-négy számjegyű éttermi számla kifizetésének kockázata szóba sem jöhetett, ahogyan az sem, hogy a nagy családot megpróbálják bezsúfolni amúgy is szűk otthonukba.

Végül Jennifernek sikerült rábeszélnie az egyik unokatestvérét, hogy biztosítsa a helyszínt, azzal az ígérettel, hogy az összes szervezési feladat továbbra is rá hárul. Ő tervezi meg az eseményt, intézi a vendéglátást, az étkezést, a tortát, szállítja azokat a rokonokat, akiknek nincs autójuk. Vagyis ő lesz az, aki biztosítja, hogy minden résztvevő számára gördülékeny és kellemes élmény legyen az esemény. És azáltal, hogy gondoskodott róla, hogy mindenki igényei teljesüljenek – hogy mindenki megfelelő időt és helyet kapjon a közös emlékek felidézésére, a zavartalan együttlétre, a családi kötelékek és a szeretet megélésére anélkül, hogy külső tényezők, például a pénz miatt kellene aggódnia –, magára vállalta az esemény megtervezéséhez és lebonyolításához szükséges érzelmi munkát, miközben a saját érzéseit háttérbe szorította. Egyedül cipelni ezt a terhet kimerítő volt.

A családi esemény szervezése során Jennifer egyre több logisztikai és érzelmi terhet vett a vállára. Az összejövetel előtti csütörtökön érzelmi mélypontra került. Jennifer napja azzal kezdődött, hogy főnöke – egy férfi családtag, aki a fizetését a cég eredményességéhez igazította – figyelmeztetésben részesítette. A figyelmeztetést igazságtalannak és megalázónak tartotta, de ennek ellenére nem volt választása, mert a munkája olyan rugalmasságot biztosított számára, ami elengedhetetlen volt ahhoz, hogy egyensúlyozni tudjon a munkahelyi és családi feladatai között.

Azon a napon még a szokásosnál is nagyobb szüksége volt erre a rugalmas munkaidőre. Egy kényes feladat várt rá – méghozzá a krematóriumban. Egy év telt el az apja halála óta, de a család még mindig nem vásárolt urnát a hamvainak. Egy műanyag dobozban voltak. Jennifer el akarta kerülni, hogy egy ételtárolóhoz hasonló dobozban kelljen az apja hamvait az összejövetelre vinni, de nem engedhette meg magának, hogy drága urnát vásároljon. Ezért felhívta a temetkezési vállalkozót, és elmagyarázta a helyzetet. Megkérte őket, hogy kölcsönözzenek neki egy urnát a hétvégére. A tulajdonosok beleegyeztek, de szűk időkeretet adtak az átvételre: csütörtök délután, két búcsúztatás között. Így hát a munkahelyén összeszorított fogakkal tűrte az igazságtalan helyzetet, mosolyt erőltetett magára, és a nagyobb célra összpontosított. Feladatai voltak, és nem bukhatott el már az első akadálynál.

Az első feladat – a munka elvégzése mellett az időben való távozás – sikeresen teljesítve, Jennifer az óvodába sietett, hogy felvegye négyéves fiát, Spencert. A második feladat – a gyors gyerekfelvétel – is rendben lezajlott, így hazarobogott, hogy Spencert letegye édesanyjánál, Shelley-nél, aki velük élt, és beleegyezett, hogy elviszi unokáját biciklizni. Aztán a harmadik akadálynál kezdtek szétesni a dolgok. Jennifer anyja négy évvel ezelőtt egy rövid látogatásra érkezett hozzájuk – legalábbis Jennifer azt hitte –, de soha többé nem ment haza. Korábban súlyos állapotban kórházban került bipoláris zavar miatt, így gyógyszereinek adagolását és a tüneteit folyamatosan figyelemmel kellett kísérni. Jennifer nem tudta, hogy aznap elfelejtette-e bevenni a gyógyszereit, esetleg volt-e valami kiváltó oka a rohamnak, vagy a gyógyszeradagolás nem volt rendben. Ami biztos volt, hogy nem sokkal azután, hogy megérkeztek Spencerrel, az anyja üvöltözni kezdett, és válogatott sértéseket vágott lánya és unokája fejéhez – a kisfiú legnagyobb döbbenetére. Egyre csak kiabált, majd végül határozottan kijelentette, hogy mégsem viszi el Spencert biciklizni.

Jennifer nem akarta elhinni, amit hallott. Szerette az anyját, és végső soron örült is, hogy úgy alakította a családi életüket, hogy befogadhassa őt. Még akkor is, ha soha nem kérdezte meg tőle, nem bánja-e, hogy így plusz egy emberről kell gondoskodnia. Még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy Spencernek meg kellett osztania a szobáját a nagymamájával. Még akkor is, ha Shelley éjszakai tévézési szokásai megzavarták Jennifer és Shawn szexuális életét, mivel nem szívesen adtak ki árulkodó hangokat a papírvékony falak miatt. Olyan keveset kért az anyjától cserébe, és most, hogy Shelley még erre az egyetlen, igazán fontos segítségre sem volt hajlandó, hirtelen düh támadt benne.

Jennifer egy pillanatra levetette a „nincsen semmi baj” álarcát. Életében először nem nyelte le az érzéseit. A hangja megremegett, és az a rengeteg láthatatlan teher, amit eddig cipelt, kitört belőle. „Elegem van abból, hogy mindent nekem kell csinálnom! Neked! Neki! Shawnnak! Mindenkinek! Egyszerűen túl sok! És még én is gyászolok. Mentálisan nagyon mélyen vagyok, és egyszerűen csak próbáltam valahogy eljutni anyák napjáig. Sajnálom, nem tudom, mi a baj, de nem tudom megoldani, és fáradt vagyok. Nem hiszem, hogy tisztában vagy azzal, mennyi mindent csinálok, mennyi mindenért vagyok felelős.”

Shelley megdöbbent lánya kiborulásán, először nem tudott mit mondani, majd lassan megnyugodott, de nem volt olyan állapotban, hogy segíteni tudjon. Miután Jennifer biztonságba helyezte az anyját, berakta Spencert az autóba, és jelentős késéssel elindult a temetkezési vállalathoz. De a késés miatt pont belefutott egy éppen zajló búcsúztatásba – és kénytelen volt egy idegen gyászszertartásán részt venni a négyéves kisfiával.

A vasárnapi összejövetel – egy kölcsönkapott urnában lévő hamvakkal – jól sikerült. Jennifer oda-vissza szállította a családtagokat, biztosította, hogy mindenki megfelelő ételt kapjon, és kezében tartotta a teljes eseményt. De egy pillanatig sem volt ideje magára. Mire véget ért a nap, csak azt érezte, végre túl van rajta.

Amikor Jenniferrel beszélgetek, végig megőrzi kellemes, szelíd és kedves modorát. Abban a néhány órában, amit sikerült szakítania a személyes beszélgetésre, időnként könnyek gyűlnek a szemébe, de sosem hagyja, hogy kifolyjanak. Ahogy telik az idő, és belemerülünk a beszélgetésbe, az el nem ismert munkájának részleteibe, a hangja könyörgőbbé válik, és a mondatai egyre inkább kérdéseknek tűnnek, mintha tisztában lenne azzal, hogy amit tesz, az valós és létező, de szüksége lenne valakire, bárkire, aki meghallja, meglátja és elismeri a munkáját. Olyan, mintha azt kérdezné: „Lát valaki engem egyáltalán?” Egy ponton, amikor már a teljes kimerültség határán áll, csak ennyit mondok neki: „Te aztán tényleg tartod a frontot.” „Igen. Én is így érzem” – feleli, és arca hirtelen felderül.

* * *

Az érzelmi munka elvégzése – mások érzelmeinek felismerése vagy előrelátása, a saját érzelmeid ezekhez igazítása, majd az emberek érzelmeire gyakorolt pozitív hatás kezelése – gyakran úgy tűnhet, hogy valaki a mások érzelmeit helyezi előtérbe. Ez a saját érzelmek alakítására irányuló munka, amelyet mások érzelmeinek javára végeznek, olykor könnyen felismerhető, máskor nem.

Amikor Jennifer ráérzett, hogy Shawn valamiért lehangolt, és türelmesen segítette abban, hogy megnyíljon és megoldást találjon – ez egyértelmű érzelmi munka volt.

De más esetekben rejtetten zajlik, és szinte észrevétlen marad. Jennifer ahelyett, hogy saját gyászát helyezte volna előtérbe, alkalmazkodott a tágabb család tagjainak igényeihez és kívánságaihoz. A nehezebb utat választotta. Saját érzelmeit és a gondoskodást mások szolgálatába állította. Az ő érzelmi munkája egyfajta közösségi munka volt, amely lehetővé tette, hogy családja együtt gyászoljon és ünnepeljen – megélve az összetartozás, a kapcsolódás és a jelentőség érzését.

Az ilyesfajta érzelmek kiváltása másokban tényleges feladattá alakult, amelyeket Jennifer felismert és elvégzett. Előre látni és kezelni mások érzelmi szükségleteit, szabályozni saját érzelmeit mások érdekében, logisztikai feladatok végrehajtása és kezelése annak érdekében, hogy mások számára élményeket teremtsen és elősegítse az emberek közötti békés kapcsolatok fenntartását, szintén az érzelmi munka része. Mégis, ritkán ismerik el ennek. Valójában többnyire nem tartják semmire: sem munkának, sem erőfeszítésnek, sem készségnek, sem időigényes tevékenységnek. Legjobb esetben is egy adott szerepként fogják fel. Persze kivéve az, aki csinálja.

Csakhogy az érzelmi munka – akárcsak a fizikai munka, a szellemi munka és a kreatív munka – olyan munkaforma, amely időt, erőfeszítést és készségeket igényel.

Továbbra is vitatott állítás az érzelmi munkát olyan tevékenységként kezelni, amely időt, erőfeszítést és készséget igényel. A modern, kapitalista világban a munka fogalma szinte kizárólag a bérért végzett tevékenységekre korlátozódik. Amit nem fizetnek meg, azt nem ismerik el munkaként. Ebben a piacvezérelt gazdasági rendszerben a munka a formális javadalmazás révén válik „valódivá”. Más szóval: ha nem kapsz érte fizetést, akkor nem is dolgozol.{27}

Sokak számára azonban ez a szűk látókörű, neoklasszikus gazdasági munkadefiníció nemcsak hogy hamisnak tűnik, hanem aláássa a jelentőségét annak a létfontosságú, gyakran fizetetlen munkának is, amelyet sok nő végez. Ez hozzájárul ahhoz, hogy elértéktelenítsék és láthatatlanná tegyék azt, miközben ott van mindenki szeme előtt.{28}

Az érzelmi munka mint a feminizált munka sajátos formája, továbbra is lebecsült és láthatatlan marad, mert a társadalom azt tanítja, hogy a gondoskodás és az empátia „ösztönösen” a nőkhöz tartozik – ezért nincs szükség arra, hogy elismerjük, megfizessük vagy értékeljük ezt a munkát. Az érzelmi munkát évezredek óta a nőiesség részeként tüntetik fel, mintha ez egy természetes adottság lenne, nem pedig kemény munka, amely időt, energiát és készségeket igényel. Ha ezt a munkát úgy állítjuk be, hogy erőfeszítést igényel, vagy hogy ez bármi más, mint a nő természetes állapotának megnyilvánulása, az már a nőiesség megszentségtelenítése – egészen a képességek kibontakoztatásának lehetőségétől való megfosztásig. Hogyan merészelhetnénk megkérdőjelezni a nagyszerű, végtelenül empatikus nő alakját?

De vajon gyengítenénk-e vele bárkit is, ha fellebbentenénk a fátylat, és feltárnánk, hogy mi is pontosan az érzelmi munka? És ha ezt megmutatjuk, ki nyer vagy veszít ezzel valójában? És különben is, nem tudjuk-e mindannyian legbelül, hogy az érzelmi munka valódi értéket hordozó készség és erőfeszítés? Hiszen nem tudjuk-e mindannyian, hogy valaki ezt is elvégzi? Akár mi magunk, miközben elfojtjuk saját érzéseinket, és szeretetre vagy az összhangra hivatkozva igazoljuk ezt önmagunk számára. Vagy akár valaki más, miközben mi naivnak és tudatlannak mutatjuk magunkat, és finoman manipuláljuk őt, hogy elvégezze a feladatot. És amikor megcsinálja, csak minimális hálát mutatunk, nehogy az egész színjáték összeomoljon.

Jennifer kimerülten elmondja nekem, hogy több hálát és elismerést szeretne, de szereti a családját, és továbbra is folytatni fogja ezt a fajta munkát. „Én olyan vagyok, aki szeret az emberek kedvében járni – vallja be –, ami egyértelműen az én problémám.”

De vajon tényleg az? Tényleg az a probléma, hogy ő magát olyasvalakinek tartja, aki mindig mások kedvében akar járni? Valóban az ő hibája, hogy megérti mások érzéseit, és törődik velük? Vagy inkább arról van szó, hogy valami olyanra nevelték, amit mostanra passzív tulajdonságként tett magáévá? Vagy inkább arról van szó, hogy erre kondicionálták – és most már belső tulajdonságként tekint rá? Ezek a kérdések voltak azoknak a reakcióknak a középpontjában, amelyeket akkor kaptam, amikor 2015-ben először kezdtem el foglalkozni az érzelmi munkával. Hogy zavart, döbbenetet vagy éppen lelkesedést váltottam ki azokból, akiknek elmagyaráztam, hogy min dolgozom, az gyakran attól függött, hogy milyen neműek voltak.

A nők, akikkel beszéltem erről, feltettek néhány kérdést, majd egy pillanat alatt ráismertek a jelenségre, és örömmel töltötte el őket ez a felismerés. Ez történt például Anitával is, aki az ötvenes éveiben járt, és aki egyedül nevelte fel négy gyerekét, mert a gyerekek apja csak ritkán volt jelen az életükben. Nemcsak fő pénzügyi támasza volt a gyerekeinek még felnőttkorukban is, hanem érzelmileg is támogatta őket. Segített nekik munkahelyváltások között étellel és szállással, támogatta egyik felnőtt gyermekét a függőségből való felépülésben, és gondoskodott arról, hogy a családtagjai kapcsolatban maradjanak, rendszeresen összegyűljenek, és szeretetben, biztonságban éljenek. Az utóbbi években szűkösek voltak az anyagi lehetőségei, de mindig talált megoldást. „Érzelmi… munka… – ismételte utánam, ízlelgetve a szavakat. – Érzelmek. Mint munka. De hiszen én ezt csinálom már évek óta!” Hogy az életének ezt a terhét végre meg tudta nevezni, rendkívül megnyugtató és felszabadító érzés volt számára. Nem csak a fejében létezett ez az egész, és nem volt erkölcsileg hibás azért, mert kimerült. A fáradozásának neve volt – egy olyan név, amelyben benne rejlett a munka, a valódi érték.

A férfiak viszont igen vegyes reakciókat adtak. Sokan rémült arccal és összeráncolt homlokkal néztek rám. „Várjunk csak… Azt mondod, hogy az érzelmek munkát jelentenek, és a nők bele vannak kényszerítve ebbe?” – kérdezte tőlem hitetlenkedve egyik férfi ismerősöm, Tim, miközben harlemi otthonában ebédet készített nekünk. Tim nemcsak hogy értetlenül állt a fogalom hallatán, hanem láthatóan fel is idegesítette. „De miért lenne az munka, hogy a nők érzelmi támogatást nyújtanak? Mi van, ha ők ezt élvezik? Mi van, ha a nők egyszerűen csak jobbak az érzelmekben, mint a férfiak? Miért kell ezt valami negatív dolognak beállítani? Miért kell nektek, feministáknak minden normális dologból vitatémát kreálni?”

Természetesen Tim egyfajta csalódottságot is érzett, hiszen ő maga is gondoskodó szerepben volt. Ő volt a családja megbízható támasza. Imádta megoldani a szerettei és a közössége problémáit, és egyfajta nem hivatalos vezetővé vált. Amikor néha meglátogattam, fél szemmel figyeltem, ahogy magas, sportos alakjával gondosan permetezte és öntözte a növényeit. Ahogy elhaladt mellettük, hallani lehetett, ahogyan halkan énekel és beszél – bár az nem volt egyértelmű, hogy ez magának vagy a növényeknek szól-e.

Tim nem végzett érzelmi munkát? Dehogynem. A férfiak és a nők egyaránt képesek érzelmi munkát végezni, de a nőktől sokkal nagyobb mértékben elvárják ezt, mint a férfiaktól, így a nők emiatt jelentős hátrányba kerülnek. Amíg Tim elismerést kapott volna azért, amit csinált – addig Anita nem. Bármit is tett Tim figyelmességből és gondoskodásból, azt pluszként, értékként kezelték, különösen azért, mert ő más szempontból annyira tipikusan férfias volt. Timet dicsérték. De körülötte az érzelmi munkát végzők egész serege állt, akiknek a munkája magától értetődőnek számított, akikről ritkán esett szó, és akik a feledés homályába merültek. A nővérei, az anyja és az unokahúga.

Tim valóban gondoskodó és haladó szellemű volt nemi kérdésekben, de az a meggyőződése, hogy „a nők egyszerűen csak jobbak az érzelmekben”, kissé aggasztott. Ez egy esszencialista nézőpont{29} volt mind a nemekkel, mind az érzelmi munkával kapcsolatban – egy olyan nézet, amelybe újra és újra beleütköztem az évek során, amíg ezt a témát kutattam. Tim, aki tudós volt, soha nem merte volna azt mondani nekem, hogy „a nők egyszerűen jobbak a főzésben” vagy „a nők szebben takarítanak”. És mégis, teljesen nyíltan kijelentette, hogy a nők „természetüknél fogva” jobban értenek az érzelmekhez. Sőt azt is sugallta, hogy ha „természetesen” jobbak az érzelmek terén, akkor már-már szentségtörés lenne megengedni, hogy ez a „természetes” képesség munkává váljon. Az nem baj, hogy a férfiak is pénzzé teszik az állítólagos „természetes” férfiadottságaikat – és mégis, senki nem vitatja ennek jogosságát.

Ez a fajta érvelés alapvető logikai hibát tartalmaz, de annyira széles körben elterjedt, hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni. A pszichológiai esszencializmus még mindig uralkodó gondolkodásmód sok embernél – nem csak Tim számára. Sokan azt állítanák, hogy Jennifer „people pleaser” (vagyis mások kedvében járó ember) volta egyszerűen veleszületett tulajdonság. Ezek a feltételezések azonban nem mások, mint makacsul fennmaradó kulturális sztereotípiák, amelyek szerint a nők és a férfiak egymás ellentétei a személyiségjegyek terén. E dogma szerint a nők empatikusak, érzelmesek, megértőek, melegséget sugároznak, kifejezőek, másokra összpontosítanak, jól bánnak az emberekkel és érzékenyek mások érzéseire, a férfiakat ezzel szemben dominánsnak, racionálisnak, aktívnak, határozottnak, teljesítmény- és státuszorientáltnak, hierarchikus gondolkodásúnak, önállónak és kevésbé empatikusnak tartják.{30}

Annak ellenére, hogy ezek a sztereotípiák mélyen beivódtak a kultúránkba, a pszichológiai és neurológiai kutatások kimutatták, hogy a nemekhez rendelt fix személyiségjegyeket erősen eltúlozták. Gina Rippon kognitív neurológus, a The Gendered Brain: The New Neuroscience That Shatters the Myth of the Female Brain (A nemek szerinti agy: A női agy mítoszát leromboló új idegtudomány) című könyv szerzője{31} hangsúlyozza, hogy a modern tudomány szerint az agyunkat mélyen befolyásolják a társadalmi ingerek és sztereotípiák – és nem fordítva. 2016-ban a British Psychological Society havi szaklapjában, a The Psychologistban így fogalmazott: „Századunk egyik legfontosabb tudományos áttörése – amelyet a kutatás technológiai fejlődése tett lehetővé – az, hogy az agy struktúrája és működése nem rögzített, nem változatlan, és nem független a környezettől vagy a kultúrától. Épp ellenkezőleg: az agyunk rendkívül rugalmas, tapasztalatok által formálható egész életünk során. Emellett »átjárható« is, vagyis reagál a társadalmi elvárásokra és attitűdökre – ezt bizonyítják azok az agyi képalkotó vizsgálatok is, amelyek a sztereotípiafenyegetés jelenségét tanulmányozzák.”{32}

Az emberi agy tehát képes folyamatosan fejlődni, és mindig tanulhat új készségeket. Ugyanakkor az is igaz, hogy az agy rendkívül érzékeny a társadalmi környezetére, és ennek megfelelően alakul. Ha valakit pozitív megerősítés ér egy bizonyos tevékenységgel kapcsolatban, nagyobb valószínűséggel teljesít majd jól benne. Ugyanez igaz az ellenkezőjére is: ha viszont negatív üzeneteket kap róla, akkor kevésbé fog sikeresen teljesíteni. Az agyunk nagyon is tisztában van a nemi sztereotípiákkal – és számára a legkönnyebb, legkevésbé stresszes megoldás az, ha ezekhez igazodik. Vagyis a férfiak és a nők agya nem a fennálló rendszer kiváltó oka – sokkal inkább a terméke.

Ez magyarázza azt is, hogy azok a kutatások, amelyek kifejezetten az érzelmi munka nemek szerinti eloszlását vizsgálták, azt találták, hogy a nők többet végeznek belőle, mint a férfiak – de nem azért, mert a személyiségükből fakad, hanem mert ez a társadalmi szerepük része.{33} Azonban még ezzel az eredménnyel is nehéz élesen elválasztani egymástól a személyiségjegyeket és a társadalmi nyomást, amely ezeket formálja.

Lehet, hogy Jennifer valóban „people pleaser”-ként azonosítja magát, de valószínűleg a kulturális sztereotípiák és az ezekből fakadó kikényszerített viselkedésminták ösztönözték arra, hogy erre a készségre fókuszáljon. A társadalmi elvárásokkal szembemenni pedig nagy árat követelhet. Szociológusok és pszichológusok kimutatták, hogy a nemi sztereotípiákat megszegő emberek ellenséges reakciókra számíthatnak – ezt nevezik visszapattanó hatásnak.{34} A nyíltan érzékeny és érzelmes férfiakat gyakran gyengének, alkalmatlannak, gyanúsnak vagy akár tiszteletlennek bélyegzik, ezzel szemben a nyíltan ambiciózus nőket szigorúnak, megbízhatatlannak, rosszindulatúnak, labilisnak, vagy akár veszélyesnek tartják.{35} Ez a visszapattanó hatás rendkívül hatékony eszköz arra, hogy a nemi szerepeket és a hozzájuk kapcsolódó személyiségjegyeket fenntartsák.

Ami pedig az érzelmi munka egyik legfontosabb tényezőjét, az empátiát illeti, több mint negyvenévnyi kutatás mutatta ki, hogy az empátia sokkal inkább ösztönzés kérdése, mintsem veleszületett képesség.{36} Egy különösen érdekes és szórakoztató kísérlet során Kristi Klein és Sara Hodges, az Oregoni Egyetem kutatói azt vizsgálták,{37} mennyire tudnak az emberek ráhangolódni mások érzelmeire. A kísérletükben azt állapították meg, hogy a férfiak és a nők egyformán jól teljesítettek az empátia mérésére szolgáló feladatokban – kivéve, ha a résztvevőket előzetesen értesítették arról, hogy a vizsgálat „interperszonális készségeket” mér, vagyis olyan tulajdonságokat, amelyeket a társadalom tipikusan nőiesnek tart. Ebben az esetben a nők jobban teljesítettek, mint a férfiak – nem azért, mert genetikailag empatikusabbak lettek volna, hanem mert motiváltak voltak arra, hogy „megfeleljenek” a nőies szerepelvárásoknak. Korábbi tanulmányok is hasonló eredményt hoztak: a férfiak és a nők alapvetően ugyanolyan empátiás képességekkel rendelkeznek, de a nők akkor teljesítenek jobban, ha tudják, hogy egy olyan készségben mérik őket, amelyet nőiesnek tartanak. {38}

A legérdekesebb rész azonban a kísérlet folytatásában olvasható. Klein és Hodges, felismerve azt az eredményt, hogy a nők fokozni tudják empátiás készségüket, amikor az a motivációjuk, hogy kimutassák nőiességüket, elhatározták, hogy megnézik, hogy a férfiak empátiás teljesítményét is tudják-e fokozni valami olyan motivációval, amelyre a férfi résztvevők reagálnak. Azt mondták a résztvevőknek, hogy interperszonális feladatot fognak kapni, amely rendszerint csak a nőket motiválja magasabb empátiás szint elérésére, de ezúttal egy extra ösztönzőt is adtak: valódi készpénzt. Minden helyesen megválaszolt kérdésért, ami mutatott némi empátiát, a résztvevők 1 dollárt kaptak, minden teljesen empatikus, pontos válaszért 2 pedig dollárt. Az eredmény? A teljesítmény hirtelen az egekbe szökött, a férfiak és a nők ugyanolyan jól teljesítettek. A kutatók a tanulmány végén ezt írták: „Ez egy biztató eredmény, amely azt sugallja, hogy a megfelelő motivációval bárki képes lehet nagyobb empátiás pontosságot elérni. Ha legközelebb olyan emberrel találkozol, aki képtelen megérteni a nézőpontodat, talán érdemes lehet felajánlani neki egy dollárt.”

Ez a kísérlet egyszerre szórakoztató és kissé abszurd, de egy nagyon fontos következtetést vonhatunk le belőle. Az érzelmi munka alapvető készségei – beleértve mások érzelmeinek felismerését – mindannyiunkban megvannak. A különbség csak az, hogy ki az, aki ténylegesen hajlandó ezeket alkalmazni. Vannak köztünk olyanok – főként nők –, akik az érzelmi munkát megtanulták és elsajátították, részben azért, mert féltek a társadalmi visszapattanó hatástól. Ez a tanulási folyamat gyakran annyira beépül a személyiségükbe, hogy már ösztönös sajátosságként tekintünk rá – és ritkán társul hozzá bármiféle pénzbeli elismerés. Másoknál viszont nem annyira a hozzáértés hiánya, mint inkább motiváció hiánya mutatkozik meg. Egyszerűen nem érdekli őket. És amikor ezt felismerjük, a világ egy kicsit komorabbá válik.

De a „1 dolláros tanulmány” még annál is mélyebb tanulságokat rejt magában, mint azt a kezdeti következtetések alapján gondolták. Ha minden ember képes lenne használni a megfelelő ösztönzéssel az empatikus készségeit, akkor az a tény, hogy bizonyos csoportok – főként a férfiak – mégsem teszik ezt, arra utal, hogy a társadalomban nincs meg az ehhez szükséges jutalmazási rendszer. És nemcsak a nemi különbségekről van szó, hanem arról is, hogy az érzelmi munka milyen értéket és státuszt képvisel a társadalmunkban. Ez egy alapvető igazságot tár fel: az érzelmi munka a jelenlegi rendszerünkben sokkal inkább hatalmi, mintsem nemi kérdés. Nem olyan világban élünk, ahol az empátia és az érzelmi munka magas társadalmi státuszt biztosítana – épp ellenkezőleg. Ha megnézzük, mit is jelent az érzelmi munka – vagyis más emberek érzéseinek a sajátunk elé helyezése –, az feltűnően hasonlít a szolgaság fogalmára. Az érzelmi munka során valaki más érzelmeit szolgáljuk ki. Ha ezt így értelmezzük, akkor a nemi szerepeken alapuló személyiségjegyek rendszere egy olyan struktúrát tart fenn, amelyben a feltételezett altruista nők szolgálják a feltételezés szerint érzelmileg tehetetlen férfiakat.

Sara Snodgrass pszichológus a Journal of Personality and Social Psychology folyóiratban megjelent 1985-ös alapvető tanulmányában megvizsgálta a „női intuíció” gondolatának érvényességét.{39} Kísérletében férfiakat és nőket párokba rendezett, majd véletlenszerűen kijelölte egyiküket „vezetőnek”, a másikat pedig „alárendeltnek”. Az eredmények azt mutatták, hogy azok, akik az „alárendelt” szerepet kapták – nemtől függetlenül –, sokkal jobban figyeltek a „vezető” érzéseire, és jobban észlelték azokat, és ha megvolt a szerepük, akkor a nemek erre már semmi hatást nem gyakoroltak. Amikor a résztvevők szerepei változtak, és egy korábbi „alárendelt” vezetővé vált, az empatikus készségeik is csökkentek, míg a korábbi vezető, aki alárendelt szerepbe került, hirtelen jobban odafigyelt a másik érzelmeire. A kutatás végkövetkeztetése az volt, hogy a női intuíció valójában inkább „alárendeltek intuíciója”.

Az a lenyűgöző ebben a hatalmi dinamikában, hogy önbeteljesítő jóslattá válik, vagy legalábbis olyan erődinamikává, amely folyamatosan erősíti önmagát. „A társadalomban meglévő hatalmi egyenlőtlenségek fenntartását és működését megkönnyítheti az a tény, hogy a hatalmon lévők elvárják az alacsonyabb státuszúaktól, hogy olvassanak a gondolataikban, miközben ők maguk semmilyen kötelezettséget nem éreznek arra, hogy ugyanezt tegyék” – írták Tiffany Graham és William Ickes pszichológusok egy másik tanulmányukban, amely a When Women’s Intuition Isn’t Greater Than Men’s (Amikor a nők megérzése nem erősebb, mint a férfiaké) címet viselte.{40}

Teljesen logikus, hogy azoknak az embereknek, akiknek kevesebb hatalmuk van egy csoportban, kénytelenek odafigyelni a nagyobb hatalommal rendelkezők érzelmeire, cselekedeteire vagy szándékaira, mert félnek az erőszaktól, büntetéstől, kirekesztődéstől, az erőforrásokhoz történő hozzáférések elvesztésétől, ezzel szemben a hatalmi pozícióban lévők nem kényszerülnek arra, hogy ugyanezt viszonozzák. És ez egy ördögi körhöz vezet: a nők, akiket arra neveltek, hogy mások érzéseit helyezzék előtérbe, mindig egy lépéssel a férfiak mögött járnak, hiszen folyamatosan próbálják kitalálni, mit is akarnak a hatalmon lévők. Ez szinte olyan, mintha egy kegyetlen pszichológiai játszma lenne, egy manipulatív csapda. A nőknek azt mondják, hogy egyenrangúak, de közben folyamatosan fel kell zárkózniuk.

Ha az érzelmi munkát hatalmi kérdésként értelmezzük, akkor az nemcsak a nőkre kényszerített és alulértékelt munkavégzést jelenti, hanem más marginalizált csoportok számára is. Ha az érzelmi munkát úgy értelmezzük, hogy az inkább a hatalomról szól, mint a nemi hovatartozásról, akkor ez kiterjeszthető a többi alávetett társadalmi csoportra is: gazdaságilag nem hatékonyak, feketék, bennszülöttek, színes bőrűek, bevándorlók és más csoportok.{41}

Ha az érzelmi munka fogalmát tágabb kontextusba helyezzük, az nemcsak hogy segít igazolni annak létezését, hanem olyan mélyebb összefüggéseket is feltár, amelyek a hatalom működését és az egyenlőtlenségek fenntartását mutatják be. Ezek az összefüggések pedig rávilágítanak arra, hogy a nemi szerepek és a hatalom még mindig mennyire szorosan összekapcsolódnak.