Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Fedor von Zobeltitz

KETTEN A NAPSÜTÉSBEN

fordította
Forró Pál

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-371-2 EPUB
ISBN 978-963-559-372-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hans Baluschek (1870 – 1935)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Abban a pillanatban, mikor Lay kisasszony az irodába lépett, egy másodpercre félbeszakadt az Írógépek kattogása és a három ifjú gépírónő felpillantott és szakértő szemmel mustrálta végig az új látogatót. Nyomban megállapították, hogy ruhája nem a legutolsó divat szerint készült. Afféle díszesebb utcai ruhának szánták, de mint ilyen, túlzottan egyszerű volt. Azonkívül nem volt meg a kellő rövidsége sem, ami pedig nyomban elárulja az egy év előtt készült ruhát. A harisnyája sem volt selyem, legjobb esetben középminőségű flórból készült Mindezt a három hölgy egyetlen pillantással megállapította, azután nyugodtan folytatták a gépelést.

Egy távolabbi sarokban egy hosszú asztal mellett szikár férfi ült egy toronymagas skatulyahalmaz tövében, melyekből úgy lógtak ki a tartalmat jelző cédulák, mintha apró zászlók lettek volna. Amikor Lay kisasszonyt meglátta, kissé felemelkedett, vékony derekát előrehajtotta és megkérdezte, hogy mivel szolgálhat?

- Az igazgató úrral szeretnék beszélni! - válaszolta az ifjú hölgy és átnyújtotta a névjegyét.

Az irodavezető elolvasta a nevet: Lay Emilia. Hm, a név nem volt ismeretlen. Könnyed fejmozdulattal üdvözölte a látogatót.

- Azonnal kérem, - mondotta, - mindjárt bejelentem az igazgató urnái, de most éppen látogatói vannak. Fontos tanácskozás...

Hirtelen félbeszakította szavait, mert az igazgatói szoba kárpitozott ajtaja megnyílt és ki hölgy lépett ki onnan. Az egyik egy magas, fessen kifestett, elegánsan öltözött hölgy volt, a másik egy serdülő leányka, aki igen félszegen nézett körül és zavarában a szájába dugta az egyi kesztyűs ujját.

- De kérlek, micsoda dolog ez! - kiáltott rá megbotránkozva az anya, mire az ifjú hajadó gyorsan kikapta szájából az ujját és fülig pirulva sietett ki anyjával. Az ajtó becsapódott mögöttük.

Az irodavezető közben már eltűnt a főnöki szobában. Nem sokáig maradt ott. Csakhamar ismét megjelent és jelentette, hogy a főnök úr várj Lay kisasszonyt.

Diericke Károly Ferenc úr, a Hiúz magándetektív iroda vezetője és főnöke úgy festett, mint egy színpadi angol, amivel azt akarja mondani, hogy angolabb volt az angolnál. Természetesen csak külső megjelenésében, mert hiszen születésére nézve német volt. Ruhái, mozdulatai, simára borotvált arca, az előkelő és hideg gentlemanre vallottak. De szemében volt valami kegyetlen hidegség, arcában kemény kérlelhetetlenség, ami megfelelt az iroda cégének. Diericke úr irodái kényes magánügyek, családi drámák kinyomozásával foglalkozott és Diericke ezért keresztelte el Hiúznak, mert úgy vélte, hogy ez a Németországban kihalt állat jelképezi legjobban az éleslátást és a ravaszságot, a detektív két legfőbb erényét. Csellel és éleselméjűséggel párosultan nyomozunk ki minden, még olyan bonyolult ügyet is! - hirdette Diericke úr a lapok hasábjain és valóban, nem igen szokta megválogatni az eszközöket, melyek a célhoz vezettek. Hát persze, esete válogatta!

Hűvös és korrekt udvariassággal köszöntötte a belépő ifjú hölgyet. Az arca merev maradt és bizonyos kényszeredettséggel mutatott az íróasztal mellett álló egyik székre; ami nyilván helykínálást jelentett.

Lay kisasszony állva maradt.

- Bocsásson meg, ha néhány pillanatát elrablom, - kezdette. Hangjának kellemes csengése, amely még ebben az egyszerű frázisban is érvényesült, nem tévesztették hatásukat. Diericke úr felpillantott

- Kérem, - mondotta, - méltóztassék helyet foglalni. A nagyságos kisasszony talán rokona Lay őrnagy urnák?

- A leánya vagyok.

Leült és elfogódottan kezdett beszélni. De hangja egyre biztosabban és bátrabban csengett.

- Édesatyám érdekében szeretnék az igazgató úrral beszélni. Az öreg úr nagyon boldogtalan, amiért fel méltóztatott neki mondani. Ebben szinte személyének lebecsülését látja. És meg kell jegyeznem, - kérem ezt ne tessék félreérteni - a dolgot súlyosbítja az, hogy meglehetősen szűk anyagi viszonyok között élünk. A helyzet talán nem is annyira sötét, de atyám könnyen csügg és pesszimizmusra hajlik. Szabadjon tiszteletteljesen megkérdeznem: kifogás merült fel atyám működése ellen?

Halvány arcocskáján reménykedő kifejezés ült. De Diericke keményen tartotta magát. Örült, hogy az öreg, dörmögő medvétől megszabadult.

- Őszintén óhajtok válaszolni kisasszony Édesatyját annakidején régi barátságunkra való tekintettel szerződtettem. Még a katonaságom idejéből ismerem, amikor édesatyja alatt teljesítettem szolgálatot. Egy ízben felkeresett és kérte, hogy alkalmazzam vállalatomnál és én teljesítettem kívánságát. Az irodában volt csak elfoglalva a munkája igazán nem volt túlerőltető, hiszen csak a könyveket kellett vezetnie. De sajnos, olya dolgokba ártotta bele magát, melyek nem tartoztak rá. Igen diszkrét természetű ügyekbe szó be, ami végül is éles vitákra vezetett kettőnk között. Nem tudom, megért-e, kedves kisasszony? é ön édes atyja, hogy is mondjam, kissé konzervatív nézeteket vall, melyekkel a paragrafusok sablonjai szerint működő igazságügyi szervek talán boldogulnak is, de az én intézetem csak akkor ál hat hivatása magaslatán, ha a célravezető eszközöket nem túlságos szigorúsággal mérlegeli D fájdalom, erről nem sikerült meggyőznöm az öreg urat, aki örökös gáncsoskodásaival végül idegessé tett. Akkor azután megbetegedett és én megragadtam ezt az alkalmat és éltem a felmondás jogával. Egyébként mi újság? Hogy érzi magát a páciens? Meggyógyult?

- Sajnos, nem. Lassan gyógyuló ízületi gyulladása van, amelyet még a galíciai fronton szerzett Bizony nagy könnyelműség volt, hogy öreg napjaira még harcvonalszolgálatra alkalmasnak nyilváníttatta magát. Az orvos ugyan kilátásba helyezte a teljes gyógyulást, de hát azt ki kell várni. És hát éppen azért jöttem, hogy megkérdezzem: ragaszkodik az igazgató úr a felmondáshoz, vagy beleegyezik abba, hogy betegsége alatt én helyettesítsem atyámat?

A leány arcán feszült várakozás ült, a hangja egy kissé remegett. A véle szemközt ülő gentleman megérezte ezt a benső nyugtalanságot és megértette a helyzetet.

- Már gondoskodtam utódról. Egy kisigényű könyvelőt fogadtam, aki segédje lesz az irodafőnöknek. Ez az állás önnek nem is felelne meg. Ért ön egyáltalában a kereskedelmi könyvek vezetéséhez?

- Nem, de begyakorolnám magamat!

A hangja eltikkadt és aggódva vizsgálta a férfi arcát, amely a ráerőszakolt merevség ellenére sem volt ellenszenves és szemeiből némi részvét és érdeklődés látszott, ami visszaadta bátorságát.

- És nem akadna vállalatánál más valamilyen nékem megfejelő állás? - kérdezte. - Kérem, igazgató úr, engem mindig érdekelt a detektívek munkája, amelyhez sok önfegyelem, éles logika, jó megfigyelőképesség és bátorság szükséges. Apus sok érdekfeszitő esetet mesélt el, melyeket meg is akartam írni, de úgy látszik az íráshoz nincsen tehetségem. Ellenben egészen bizonyos vagyok abban, hogy jó hasznomat lehetne venni olyan ügyekben, amelyeket előkelő társaságokba kell kinyomozni és egy kis diplomáciára, bátorságra, fantáziára van szükség. Azt hiszem, ilyen emberre önnek mindig szüksége lehet ... és minek kerteljek - nékem pénzt kell keresnem, mert a mostani anyagi viszonyaim kibírhatatlanok!

Szemei az izgalomtól megfényesedtek és arcára könnyű pirosság ült. Diericke úr legfeszeseb korrektségét öltötte magára. Megérezte a leány szavaiban lejátszódó kis dráma minden szomorúságát. A fiatal leány jómódú, előkelő családból származott. A háborút követő forradalmak alatt atyja elveszítette vagyonát és katonatiszti nyugdíja éppen csak a tisztességes éhezésre volt elegendő, ellenben gondolni sem lehetett a legkisebb fényűzés kielégítésére. A beteg apára nem lehetet számítani és most a háttérből egyszerre előlép a leány, sugárzó fiatalságában, az életet ostromló vágyakkal telitetten és elszántan akarja magát munkára vetni. Pénzt keresni, ez serkenti, hajtja és mohón keresi a munkát kínáló első alkalmat Oh, az osztálygőg, finnyásság ideje elmúlt, a nyomor és gond parancsol. És így ajánlkozott, szinte könyörgő felkínálkozással az előkelő úrileányka egy olyan állásra, amelynek említésénél a régi jobb időkben bizonyára csak megvető mozdulat lett volna a válasz. De lelke mélyén, - legyünk őszinték - azért még egy titkos ok is rejtőzött. Unta a sivár, öröm és változásnélküli mostani életét és boldogan vállalta volna a regényes és izgalmas kalandokat kínáló detektív mesterséget. Igen, az élete olyan volt, mint egy ködös, szürke őszi nap. De a ködön napsugarak akartak áttörni, a modern fiatal leány kissé szertelen életöröme és önállósága, amely sok olyan láncot tud lerázni magáról, melyek azelőtt sérthetetlennek látszottak. De hát a kor halad, a gazdasági viszonyok változnak és ezzel kapcsolatban változnak az életformák is.

Diericke úr most már kevésbé tartózkodó érdeklődéssel vette szemügyre a fiatal leányt és több kedvére való megfigyelést tett. Határozottan szép és rokonszenves volt a fiatal hölgy, a szeme szürkés-kék, majdnem gyerekesen kedves és valami félénk, reménykedő mosoly csillogott benne. Szabályos, harmonikus vonásai szilárd jellemre és becsületre vallottak, ruganyos, szépen nőtt teste pedig a sportladyt árulta el. Egy érdekes, nagyszerű virágszál, amely csak a jólét éltető melegére és napsugarára várt, hogy színpompás szépsége kiviruljon. Egyszerű ruháján is meglátszott a gond és fáradtság, amellyel szegénységét rejtegetni akarta.

- Kedves kisasszonyom, - szólalt meg végre Diericke úr, - nagyon természetes, hogy időnkint szükségem van női segítő erőkre. Gyakran van olyan megbízatásom, melyet csakis nőkkel in- téztethetek el sikeresen. Ezek a hölgyek nem állandó alkalmazottjaim, hanem esetenként szerződtetem és fizetem őket. Természetesen az esethez mért igen tekintélyes összegeket szoktam kifizetni. Hogy egy példával szolgáljak, nemrégen történt, hogy egy frankfurti ékszerésznek eltűnt egy drága gyöngysora. Hozzám fordult, hogy nyomozzam ki az esetet. Én az ügy felderítésére egyik legügyesebb ügynöknőmet küldtem ki, egy szőke, feltűnően bájos fiatal leányt, aki nyomban Frankfurtba is utazott. Ott megtudta, hogy az ékszerész gyanúja egy társaságbeli hölgyre esett, akinek férje magasállású hivatalnok volt Ügynöknőmnek sikerült, - mellékes, hogy milyen úton-módon - szobaleánynak szerződni a gyanúba vett hölgyhöz. És néhány nap múlva sikerült neki úrnője ékszeres dobozában megtalálnia a keresett gyöngynyakéket, melyről ugyan a gyöngyök egy része le volt fejtve, de azért még egytől-egyig megtalálták őket. A botrányt természetesen el kellett simítani, a hölgyre rásütötték, hogy kleptomániás. a férj nagy összeget fizetett az ékszerésznek és természetesen fedezte az összes kiadásokat is. Az ügyes hölgydetektív pedig kereken tizenkétezer márkát kapott. Nos, vállalkozna ön is hasonló szolgálatra?

Lay kisasszony arcán zavar látszott. Habozott és késett a válasszal.

- Szabadna tudnom, - kérdezte, - az ön ügynöknőinek neve nyilvánosságra kerül?

- Szó sincs róla! Sikeres működésüknek előfeltétele, hogy álnév alatt szerepeljenek. A cselédkönyvet, melynek alapján szolgálatba állt, a rendőrség állította ki, melyet természetesen szintén belevontunk az ügybe.

A szürkés szemekben megint megvillant a pajkos életöröm.

- Azt hiszem, - mondotta mosolyogva, - hogy én ezt a feladatot éppen ilyen ügyesen el tudtam volna végezni. Sőt a dolog kinyomozása még mulattatott is volna.

- Nagyon helyesen, - jegyezte meg Diericke - viszont ne felejtse el, hogy ilyen sima feladatok mellett igen gyakran akadnak olyan kényesebb természetűek is, melyeket nem mérhetünk a nyárspolgári felfogás mérő szalagjával. Az ilyen ügyekben ugyanazt az elvet kell vallanunk, mint az ügyes diplomatának: a siker érdekében minden meg van engedve. Sajnos, gyakran kell megfeledkeznünk azokról a szép erkölcsi és illemszabályokról, melyeket gyermekszobánkban vertek belénk, amikor egy-egy sikert verekszünk ki. Természetesen azért nem megyünk túlzásba és ne gondoljon arra, hogy a büntetőtörvénykönyvvel összeütközésbe kerülünk. De mindenesetre engedményeket kell tennünk ízlésünknek és általános elveinknek. Egy hölgykliensünk például a múlt esztendőben válni akart férjétől, akit gyűlölt és megvetett. Rémes házasság volt. De a férj anyagi okokból még sem akart válni. Közismert szoknyavadász volt, de nagyon óvatos volt, nehogy tetten érjék. Á boldogtalan feleség tehát csak egy módon érhetett célt: ha bizonyítékokat szerez arra, hogy férje házasságtörő. Hozzám fordult segítségért és én egyik szép ügynöknőmet bíztam meg a férj tőrbe ejtésével és leleplezésével. Ezt, ugyebár, már erkölcstelennek méltóztatik tartani?

- Igen! - válaszolta röviden Lay kisasszony és összeszorította az ajkát.

- Hát lehet, hogy igaza van kérem, de azért még sem tagadható meg ettől a történettől sem bizonyos erkölcsiség. A feleség megszabadult gyűlölt férjétől és a férj olyan komolyan beleszeretett ügynöknőmbe, hogy feleségül vette és ma igen boldog házaséletet élnek. Szóval, amint látni méltóztatik, az erkölcstelen eszközök végeredményben mégis általános jót eredményeztek.

- Lehet, de én mégsem vállaltam volna ezt a megbízatást!

- Oh, persze, ezt meg tudom érteni! - mosolygott Diericke. - Tehát egy ígérettel óhajtom beszélgetésünket befejezni. Az üzletmenetem nagyon élénk és változatos. Mindennap megeshetik, hogy egy olyan eset kerül hozzám, amelynél hasznát vehetem közreműködésének. Nos, ha ilyesmi előfordul, úgy megígérem, hogy azonnal hívatni fogom. Értsük meg, eszemben sincsen önt állandó ügynöknőim közé sorozni, mert erre ön nem való. Csakis olyan ügyre gondolok, amelynek elintézése nem ellenkezik szigorú erkölcsi elveivel és amelynél előre felteszem, hogy a megbízatást szívesen vállalja. Azt hiszem, nem kell erről bővebben beszélnem, tisztában van azzal, hogyan értem. A címét ismerem. Lehet telefonálni is?

- Igen, az albérlőnk telefonján.

- Helyes. Azt hiszem, hamarosan hallani fog rólam. Addig is mielőbbi jobbulást kívánok édes atyjának!

Felkelt és kezét nyújtotta. Elbúcsúztak, hideg, üzleti kézszorítással, melyben csak hűvös udvariasság van, de amely nélkülözi a barátság és rokonszenv meghittségét. Emíliának még lett volna néhány kérdése, de már nem mert a direktor terhére lenni. Kissé zavarban volt, a lelkében mintha megint elhomályosult volna egy fokkal életöröme és optimizmusa. Lehajtott fejjel távozott.

II.

Emmike az utcán megállt egy pillanatra. Először villamosra akart szállni, de azután meggondolta. Jobb, ha megtakarítja ezt a néhány fillért is. Be kellett még térnie a mészároshoz és a fűszereshez is. Cselédet nem tartottak, néki kellett főznie és bizony egy kis baj volt a rántásokkal meg a pecsenyékkel. Szegény Emmi igen alapos nő volt, buzgón olvasta a szakácskönyvet, amely minden konyhai alkotásánál ott hevert mellette az asztalon, de hát más az elmélet és más a gyakorlat. Egészen bizonyos, hogy elméletileg Emimnek volt igaza, viszont a gyakorlat az öreg őrnagyot igazolta, aki rémülten hördült fel, mikor Emmi egy-egy új főzési vállalkozásának termékét megízlelte.

Májusi édes napsütés kacagott mindenfelé és fiatalította meg a várost. Az utcák élénkek voltak, az emberek belemosolyogtak a langyos, illatos tavaszba, a fákon friss, élénkzöld levelek rügyeztek ki. Mintha minden gond és nyomor eltűnt volna, vagy mérgesen és rosszkedvűen behúzódtak volna a mogorva kőkaszárnyákba. És a hölgyek is a tavaszt vonultatták fel, az új toaletteket és fiatal lányok fehér, rövid szoknyácskában siettek a kezükben tenisz-rakettekkel. Oh, milyen sokan voltak, akik a kalapjuktól a cipőig csupa új, legújabb divatú dolgot hordtak, szépek, hódítók, elegánsak voltak, és a férfiak csodálkozva, az asszonyok irigykedve fordultak utánuk. Ez a tavasz szomorúbb része volt. A gazdagok kisajátított tavasza, amely már sokkal kevésbé általános, mint a napsütés Sajnos, a napsütés csak az új tavaszi toalettek kel ad egy tökéletes „komplét", csak e kettő együtt tehet boldoggá egy ifjú hölgyet, aki szép karcsú és még semmit sem ismer az élet örömei bők De legalább a kirakatokat takarnák el hogy ne fájdítsák csábitó kincseikkel még jobban a szegény lányok szívét. Oh, mennyivel kellemesebb lenne ezekbe a tükrös cipőüzletekbe és divatszalonokba menni, mint a kövér, piszkos mészároshoz, meg a mindig zsörtölődő zöldségkereskedőhöz, akik arisztokratikus fölénnyel nézik le a fillérekért alkudó szerény vevőt, aki kétségbeesetten állapítja meg, hogy az árak mindennap emelkednek és egyre szűkebbre kell szabnia az ebédporciót.

Mikor Emmi hazaért, az előszobában énekhang ütötte meg fülét. Elmosolyodott. Hm, az albérlő úr, az orosz diák, már megint elbliccelte a mai előadást. A mellette lévő szobából viszont rejtélyes francia szavak hallatszottak ki. Ott Bagge kisasszony vívott reménytelen harcot valamelyik nehézfej ü tanítványával.

Apja, mint rendesen, a közös lakó- és ebédlőszoba díványán feküdt és az újságokat olvasta, melyeket az egy emelettel magasabban lakó számtanácsostól kapott kölcsönbe. Az őrnagy, - még mindenki így címezte, noha már régen tartalékba tették, - vastag kendőkbe pólyázta a lábát és kopasz fejét fekete selyemsapka fedte. A feje alá egy zöld selyempárna volt dugva, amely élesen kiemelte arcának furcsa violás színét, amely olyan volt, mint az alkoholistáké, noha az őrnagy úr már igen régen ivott utoljára borocskát. Ez az arc egyébként keresztül-kasul volt szántva finom ráncokkal és vonalakkal. Egy jószemű pszichológus bizonyára sok mindent olvasott volna ki, ami az elmúlt hatvan esztendő történetére vonatkozott. Mikor Emmi a szobába lépett, az öreg úr letette az újságot, melyet a vezércikktől az apró hirdetésekig gondosan elolvasott, hogy azután agyonuntassa és gyötörje leányát azokkal a végnélküli kritikákkal, melyekkel az olvasott eseményeket kisérte. Természetesen semmivel sem volt megelégedve, minden bosszantotta és az egész világot romlottnak és gyalázatosnak bélyegezte. Pipájából pedig közben valóságos fekete fellegek szálltak ki.

- Jó napot, apus! - köszönt Emmi. - Jóságos Isten, micsoda füst van itt!

Az ablakhoz ment és sietve kinyitotta.

- Csukd be! - kiáltotta az öreg úr. - Azt akarod, hogy még jobban megfázzam?

- De, kedves papám, hiszen odakint a legragyogóbb napsütés van!

- No, nem nagyon veszem észre, hogy meleg jönne he. Különben mi az újság?

- Nem sok jó. Diericke úrnál voltam. Már felfogadta az utódodat.

- A gazember!

- Kérlek, papa, ne hirtelenkedd el az ítéleteidet. Ez az ember olyan időben fogadott fel, amikor nagyon sürgősen kerestél állást. Jó barátodnak bizonyult

- Fütyülök a barátságára. Sőt: egyenesen kikérem magamnak. Nagyon is tisztában vagyok ennek a derék urnák a jellemével és múltjával. Még jól emlékszem arra, hogy miért kellett kilépnie a katonaságtól.

- Engem nem érdekel és nem is vagyok rá kíváncsi. Ne is mondd el, mert nem akarok elfogult lenni vele szemben. Ugyanis könnyen meglehet, hogy a közeli jövőben megbízást kapok tőle.

- Ah! - kiáltott fel az öreg és meglepetésében a pipát kivette a szájából. - Miről van szó? Beszélj, miért kell minden szót harapófogóval kiszedni belőled?

Emmi kissé szépítette az igazságot. Ösztönszerűen borzadt az „ügynöknő" elnevezéstől. Igaz ugyan, hogy édes atyja büszkeségét a nyomor meglehetően megtörte és ő maga is sok engedményt tett elveinek. De az „ügynöknő" szerepét túlságosan nagy süllyedésnek érezte.

- Ah, erről még nem igen lehet sokat mondani. Dierickenél mindenféle üzletek lógnak a levegőben, lehet, hogy egyik-másiknál igénybe veszi közreműködésemet Természetesen csak tisztességes, korrekt ügyekről lehet szó.

- És hogy állunk a fizetéssel? Mit keresel a dolgon? Vigyázz, nehogy becsapjon az a körmönfont gazember!

Emmi fáradtan, kínzottan kelt fel a székről, amelyre az imént letelepedett:

- Újra kérlek, papa, hogy mérsékeld magadat, mert különben egyáltalában nem számolok be ezentúl semmiről. Nem vállalhatok állást egy olyan embernél, akit állandóan becsmérelsz.

Az öreg morogva intett:

- Jó, jó... már nem szólok semmit. De azt nem tilthatod meg, hogy magamban ne alkossak véleményt e tisztelt úr jelleméről és üzelmeiről.

Emmi sóhajtott és vállat vont:

- Sietnem kell, hogy elkészüljek az ebéddel. Fel tudsz az étkezéshez kelni?

- Meg fogom próbálni. Mi lesz ebédre?

- Egy kis borjúhúst vettem.

- Nagyon jó. Rántsd ki és főzz hozzá új burgonyát vajban, petrezselyemmel.

- Nem lehet. Az új burgonya még nagyon drága...

- Gyönyörű kis élet. Rosszabbul élek, mint egy utcaseprő.

- Az utcaseprők egyáltalában nem esznek húst. Ne légy igazságtalan, papa!

Kiment a konyhába, mert érezte, hogy elsírja magát, ha tovább folytatja ezt a sivár párbeszédet. Kötényt kötött maga elé és a kezére egy pár öreg bőrkesztyűt húzott. Még az édes atyja hordta a katonaságnál. A kezét kímélte vele a tűzhely begyújtásánál.

A főzés nem valami nagy lelkesedéssel indult. Afféle kedvtelen, gépies munka volt. Az iménti bosszúság még a torkát szorongatta. Bizony, édes atyja egyre házsártosabb lett, nem volt könnyű dolog, békében élni vele. Fájdalom, nagyon eljárt fölötte az idő, nem látszott meg rajta, hogy egykor vidám, jóképű hadnagy volt, nyugtalan vérű és gavallér. Egyik bajtársának a felesége belé szeretett, elvált az urától és feleségül ment hozzá. Lay egy kicsit kedve ellenére, kényszerből kötötte meg ezt a házasságot, amely szépen induló karrierjét derékban törte. De a szép Laynénak előkelő összeköttetései voltak, akiknek révén Lay a rendőrség fogalmazói karába került. Egy kis pénze is volt és így egészen kellemesen rendezhették be életüket. De a rendőrségi egyenruha sehogy sem volt ínyére. Álmában, vágyában egyre a régi katonatiszti zubbony kisértette. Egy kis utánjárással sikerült végre olyan beosztást kapnia, amelynél nem volt kötelező az egyenruha viselése és polgári ruháit hordhatta. Így azután gyakran ölthette fel frakkját, amely pompásan feszült rajta.

Ebben az időben született Emmi. Két testvére már egészen fiatal korában elhalt. Lay becsvágya újból fellángolt és minden tehetségét latba vetve, igyekezett új hivatalának megfelelni. De ügy buzgalma nagyobb volt, mint éleselméjűsége, és hiányzott belőle az a leleményesség, mely a képzelőerővel párosulva sikerekhez segítette volna. Kevéssel a háború kitörése előtt meghalt a felesége. Ekkor ismét belépett a hadseregbe, de a grodnoi harctéren megsebesült és mikor felgyógyult, nyugdíjazták. Ez végképen kétségbe ejtette, s ettől az időtől kezdve mind szerényebb és szerényebb kereteket öltött életmódja. Minden pénze elveszett feleségének szerencsétlen spekulációi során. Megélhetés után kellett keresnie. Még mindig vonzódott a titokzatos, kalandos dolgokhoz. Ez a szenvedélye sugallta néki azután azt a gondolatot is, hogy egy magándetektív-irodát nyisson, melyre, szerinte, ezekben a zavaros időkben igen nagy szükség van. Azonkívül az ezzel járó foglalatosság különösképen megfelelt volna leányának is, aki örökölte tőle képzelőtehetségét és szorgalmát. Ezt a tervét azonban nem sikerült megvalósítania. Így nem maradt más keresetforrás hátra, minthogy kiadják a nélkülözhető szobákat albérletbe. A befolyt összeg elég lett volna egy kis igényű háztartás fenntartására, ha Lay elé nem tornyosultak volna régi adósságainak áthághatatlan akadályai, melyek megakadályozták az öreg álmodozót, hogy zavartalanul élje le napjait.

Így csakhamar egy mogorva, zsörtölődő aggastyánná vedlett át, míg Emmi lemondóan igyekezett beletörődni keserű sorsába, mely vágyó álmainak ridegen szegezte szembe a keserű valóságot.

Leült egy zsámolyra és kedvtelenül hozzálátott a burgonya pucoláshoz. Lassanként valami határtalan álmosság vett rajta erőt, az erős tavaszi levegő elbágyasztotta, s míg hiábavaló igyekezettel próbált munkájára figyelni, szemei lecsukódtak és elaludt.

Hirtelen felriadt édes szundításából és csodálkozásában karikára nyíltak a szemei: a diákot pillantotta meg, alti a konyha közepén állott.

- Oh, Nikolaska, honnan pottyant maga ide?

A diák könnyedén meghajolt:

- Ne haragudjék, kedves Emmi kisasszony, kétszer is kopogtattam a konyhaajtón, de senki sem válaszolt Zavarom talán?

Emmi mosolyogva nézett a jóképű fiúra.

- Nem, - mondotta, - egyáltalában nem zavar, nyugodtan végig nézheti, hogyan alkotom meg az ebédet. Sőt igen jó néven venném, ha segítene a mestermű létrehozatalában, például meghámozná még ezt a néhány krumplit. Egy kicsit megkéstem és most sietnem kell.

- Boldogan állok rendelkezésére, Emmi kisasszony, de csak egy föltétel alatt: ha megengedi, hogy én is hozzájáruljak e fejedelmi lakomához. Mondja kérem, evett maga már „blimsiki“-t?

- Ez valami orosz étel?

- Egyszerű tojáslepény. Vagy, hogy finomabban fejezzem ki magam: Omelette aux confitures. Vettem ugyanis néhány friss tojást. Méltóztassék!

Egy kis kosarat nyújtott át neki, melyet eddig háta mögé rejtett kezében tartott. A kosár tetején orgona és gyöngyvirág illatozott Emmi nagyon megörült a kedves figyelemnek, de egyben egy kissé zavarban is volt.

- A virágjait szívesebben veszem, mint a többi holmit, mert a tavasz üdvözletét érzem bennük.

- Melyet azonban nem lehet megfőzni, - szólt közbe a diák. - Én, kedves kisasszony, mindig azt az elvet vallottam, hogy az ember az anyagiakat valami művészi szépbe burkolja. Ezek a friss tojások a nyers anyagiasságot képviselik, melyet én a tavaszi virágok poézise alá rejtettem. De az élet, sajnos, csak a kézzel fogható dolgokat értékeli és én kénytelen vagyok a virágokat félredobva, az ízletes, de prózai eledeleket elővenni.

Ezzel letette a virágokat az asztalra, hogy hozzájuthasson a tojásokhoz.

- Egészen frissek, - mondotta, - mindegyiken rajta áll a dátum, hogy mikorról valók. Ebben az üvegben pedig egy egészen különleges lekvárt hoztam önnek. Régi orosz recept szerint készült keverék. Kóstolja csak meg, nagyon finom! Most pedig kérek egy lábast, hogy hozzáfoghassak a burgonya pucoláshoz.

- Az nem megy olyan könnyen, - válaszolta kacagva Emmi. - Először tessék felvenni a fehér szakácskötényt. Csak nem gondolja; hogy egy nagyságos úrral fogok együtt ebédet főzni?

Lubjancew engedelmesen kötötte derekára az átnyújtott kötényt és buzgón kezdte a burgonyát hámozni, mialatt Emmi a rántást kevergette, miközben aggódva pislogott a szakácskönyvbe.

- No, ez nem valami finom rózsakrumpli, - jegyezte meg szakértőén Lubjancew. Több mint a felét el kell dobnom!

- A jó nagyon drága. De majd meglátja, milyen pompásan ki fogom zsírban sütni. Csak szeletelje fel vékony gerezdekre.

A diák bosszúsan tűzte az egyik rossz burgonyát a villa hegyére.

- Emmi kisasszony, - jegyezte meg, - már régen mondtam, hogy nagyon keveset fizetek a szobámért és több ízben sürgettem, hogy emelje fel legalább is a duplájára a bérét. Hiszen nem vagyok én szegény ördög. Sőt e pillanatban egyenesen a kapitalisták tiszteletreméltó gárdájába tartozom. Derék new yorki fivéremtől éppen ma kaptam egy egész csinos summa dollárt Néhány hétre kint vagyok minden vízből. Nagyon hálás lennék, ha megakadályozna abban, hogy ezt a pénzt ostobaságokra fecséreljem el.

Emmi, aki a konyhaórán figyelte, hogy pontosan öt percig keveri-e a rántást, a nélkül, hogy felpillantott volna, válaszolta:

- Nikola, maga nagyon jól tudja, hogy én egy fillérrel sem fogadok el többet a szobáért, mint amennyit a lakáshivatal rendelete értelmében kérnem jogom van. Egyébként igazán okosabb lenne, ha takarékosabban élne. Elvégre hol van az megírva, hogy magának minden éjszaka lumpolnia kell?

- Bocsánat, ennek is megvan a maga mélyebb értelme. Először is bővíteni emberismeretemet és tapasztalataimat, ami a boldogulás alapfeltétele. Másodszor talán így sikerül jobb belátásra bírnom fivéremet, aki kedvem és meggyőződésem ellenére arra kényszerit, hogy a német jogot tanuljam nyilván azért, hogy ingyen ügyvédje legyen Németországban, aki az üzleteivel kapcsolatos itteni szerződéseit megköti.

- Miféle üzlete van a fivérének?

- Pamut-kivitek Ez sem tetszik nekem. Még ha selyem lenne... nem mondom!

- Tulajdonképen mi tetszik magának, Nikolácska?

- Hm, ezzel, őszintén szólva, még magam sem vagyok tisztában. Semmihez sincsen határozott kedvem és tehetségem. De hát egy napon mind ez ki fog derülni. Egyelőre, amint mondtam, tapasztalatokat gyűjtök és emberismeretemet bővítem. Egyébként kész a burgonya... segíthetek még valamiben?

- Legyen szíves adja ide a margarint. Ott van abban a papirosban az asztalon!

- Vaj pótlék! - mormogta megvetően Lubjancew.

- Felesleges megbotránkoznia, fiatal ember. Higyje el, magam is unom a saját főztömet és az ezzel kapcsolatos szegénységet. Legforróbb vágyam, hogy ismét egyek valami jó falatot, egy kis rákot, kaviárt, bélszínt és más ehhez hasonlókat.

- De hiszen ez igazán szerény és könnyen megvalósítható kívánság. Szabad egy alázatos kérelmet előterjeszteni? Kiváló második számú albérlőnknek, Bagge kisasszonynak, ma van a születésnapja, mely alkalomból vacsorára hívtam meg a Rikow-féle orosz vendéglőbe. Nem volna kedve, velünk tartani? Nem kell aggódnia. Bagge kisasszony ideális elefánt. Az illemet minden vonalon megőrizzük. Tehát könyörgöm, mondjon igent!

- Kénytelen vagyok nemmel válaszolni!

- De miért? Erkölcsi kifogásai vannak?

- Ah, édes istenem, kedves Nikolácska, ma már igazán nem vagyunk kékharisnyák és nagyon leszállítottuk az illetlennek bélyegzett dolgok számát. Ennek ellenére a föld zavartalanul forog a tengelye körül és a csillagok is olyan barátságosan ragyognak, mint azelőtt. Csak éppen azért nem megyek, mert nem akarom, hogy miattam felesleges kiadásokba verje magát Egészen bizonyos, hogy a legdrágább ételeket rendelné ...

- Ebben valóban egészen bizonyos lehet! - kiáltott fel lelkesen Nikola. - Rákot, kaviárt... pompásat kapunk ott. A vendéglőt kitűnően vezetik, nem hoz szégyent imádott hazámra. A szakértelemmel szerkesztett és nemzeti ételektől duzzadó étlap mellé még remek balalajka- muzsikát is kapunk. Az előételhez finom wutkit iszunk, a fagylalthoz pedig francia pezsgőt!

- Nem, - tiltakozott hevesen Emmi, - legfeljebb hazai habzó bort rendeljen. Egyébként sem illik egy szegény lányt ilyen szédületesen színes vacsora leírásokkal szédíteni. De persze, maga éjszakánként emberismeretet gyűjt és így tudta, hogy végül mégis kénytelen leszek igent mondani. Jó, hát magával megyek, de becsületszavát kell adnia, hogy Bagge velünk jön és maga mindvégig rendesen viselkedik!

- Esküszöm! Csak egy jómódú polgári vacsora lesz. El vagyok ragadtatva, hogy velünk tart Bagge egy kissé túl kövér és gömbölyű, de egy drága teremtés. Mindazonáltal, ha kettesben vacsoráztam volna vele, úgy jelenléte, azt hiszem, mérséklőleg hatott volna étvágyamra. Egyébként... hová szabad belevernem a tojásokat?

Tovább fecsegett, miközben a tojásokat egy alumínium-lábasba verte. Emmi szerette Nikolát, aki derék, jókedvű fiú volt. Az igaz, hogy szeretett lustálkodni és talán egy kicsit sokat is fecsegett. De egész lényét elárasztotta valami derűs optimizmus és előkelőség. Emmi néha gyanakodott, hogy nem-e egyike az Oroszországból emigrált arisztokratáknak?

Az őrnagyot az orosz módra elkészített tojásétel nagyon meglepte és egyúttal elérzékenyítette. Nem zsörtölődött, sőt néhány elismerő szóval is adózott a diáknak. Az ellen sem volt kifogása, hogy Emmi Bagge társaságában vendége legyen este Nikolájnak. Ámbár Bagget nem nagyon szerette, mert az idős és gömbölyű hölgynek mély basszus hangja volt, amely - amikor nyelvleckéket adott - áthallatszott a vékony falon és zavarta az őrnagy nyugalmát.

Emmi boldogan gondolt az estére. Istenein, az utóbbi időben bizony nem sok jóban volt része, a szürke napok örömtelenül szálltak tova. Emmi megpróbálkozott az írással is, fordított franciából és angolból, azonkívül néhány novellát is irt, de a műveit sehol sem tudta elhelyezni és igy abbahagyta ezt a céltalannak látszó munkát. Ezután titkárnőként szeretett volna valahol elhelyezkedni és figyelmesen tanulmányozta a napilapok apró hirdetéseit, de hát mindenütt gyors- és gépírást követeltek, amihez nem értett Már elárusítónőnek is elszegődött volna, de ehhez is bizonyos gyakorlatra van szükség, az újoncokat sehol sem látják szívesen és a fizetés is kétségbeejtően kicsiny. A filmmel is kacérkodott egy ideig. Édes atyja eleinte fintorgatta az orrát, de azután már beleegyezett volna abba, hogy Emmi filmszínésznő legyen, mert bizony az öreg őrnagy nagyon szívesen élt volna megint olyan gondtalan napokat, mint régen. Csakhogy a filmezést statisztálással kell megkezdeni, a jobb statisztáktól pedig elvárják, hogy elegáns ruháik legyenek. Már pedig Emminek nem volt arra pénze, hogy drága estélyi ruhákat csináltasson.

A ruhakérdés e pillanatban is élénken foglalkoztatta, mert bizony nagyon meg volt akadva, hogy mit vegyen fel estére. Sokáig kutatott a régi, kopott toalettek között, míg végre talált egy még mindig eléggé mutatós gabardine-kosztümöt. Ezt gondosan kivasalta, néhány szakért átalakítást végzett rajta és mikor a tükörbe nézett, határozottan meg volt elégedve magával.

Mikor a Rikow vendéglőbe beléptek, a balalajka-zenekar éppen egy érzelmes dalt játszott, melyhez a villamos szellőztető készülék zúgatta a szelet, mintha csak az orosz puszták üzenet lett volna. És hogy az ég fellegeiről se feledkezünk meg, a vendégek pipájukból és vastag sz varjaikból fújták a sötétkék felhőket. Mind három vendégszoba tömve volt, még pedig többnyire igen jól öltözött közönséggel. Mindenfelé orosz szó hallatszott, kétségtelen, hogy a szőke, kékszemű, magastermetű és nagyon rokonszenves arcú férfiak nagy része orosz menekült volt. Közöttük számos feltűnően előkelő külsejű akadt, akiken még látszott a hajdani nagyurasság. A szavak zümmögtek, röpködtek. Vajon miről beszélgethettek itt, ebben a tenyérül orosz világban? Bizonyára az aktuális politikai eseményeket vitatták, melyektől megváltásukat hazájukba való visszatérésüket remélték.