Amanda Wells

Arannos

Boszorkány örökség

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Amanda Wells

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

amanda.wells.writer@gmail.com

ISBN EPUB: 978-963-634-121-3

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Prológus

Boston, 1692

– Giles meghalt – mondta Allen, a Boszorkányvér Testvériség Koven Főpapja.

Aggódva nézte kedvesét, a Főpapnőt, aki azonban nem tudta állni a tekintetét. A Főpapnő, Laura, minthogy minden ereje elhagyta, lerogyott a székre és a tenyerébe temette arcát. Hitvese fájdalma Allen szívéig hatolt, de el kellett mondania a legújabb híreket.

– Salem^1 után Bostont is megfertőzte az őrület. Két gyermek zagyva meséinek hála, talán több százan máglyán végzik majd. Nem várhatunk tovább.

Sokáig egyikük sem szólt, végül Laura fojtott hangja törte meg a csendet.

– Én csak azt reméltem, hogy itt békében élhetünk. Hiszen nem ártottunk nekik. Világra segítettük a gyermekeiket. Enyhítettük a lázukat, mely a gyógynövényeink nélkül elemésztette volna őket. És most mégis üldöznek bennünket. Máglyára meg bitófára küldik testvéreinket!

A Főpapnő szeméből potyogtak a könnyek. Allen sem tudta vigasztalni, hisz Laura szavai hűen tükrözték az őket sújtó vészt.

– Nem csak a testvéreinket – jegyezte meg a Főpap keserűen. – A hírek szerint egymást sem kímélik…

Laura kérdőn emelte fel tekintetét. Allen nem szívesen osztotta meg vele eme borzalmakat, de a Koven törvényei elrendelték, valamint a Testvériség érdeke is megkívánta, hogy a Főpapnő mindenben tájékoztatva legyen. Allen tehát folytatta:

– Sarah és Dorcas^2 … Mindkettőjüket megvádolták boszorkánysággal.

– De hát Sarah nem is közülünk való! Hithű keresztény! És Dorcas? De hisz ő még csak egy gyermek! Öt tavaszt sem élhetett még meg! – döbbent meg Laura.

– Még csak négy esztendős… khm.. volt… Nyilván látta valaki, hogy Sarah barátságban volt velünk. Vagy, hogy gyógyteát vittél a gyermeknek…

Laura hitetlenkedve csóválta a fejét. Jól emlékezett rá amikor előző télen Sarah kislánya a súlyos tüdőgyulladás miatt élet és halál között lebegett. Hívtak hozzá papot, de az csak egyházi imákat mormolt, és hideg szentelt vízzel locsolgatta az alsó ruhára vetkőztetett gyermekeket, aki amúgy is reszketett a hidegtől. Mire napokkal később Laura fülébe eljutott a hír a gyermek betegségéről, Dorcas már alig volt eszméleténél a láztól. Ha nincs a Laura nagyanyjának a receptje a tüdőfűből, kasvirágból és örménygyökérből álló főzetre, talán túl sem élte volna a kislány. Még fokhagymát is adott a főzethez, és disznózsíros borogatást tett a kislány mellkasára. Sarah nem győzött hálálkodni, amikor Dorcas állapota már másnapra elkezdett javulni.

És hány meg hány falubélinek segített ő is, és a Koven^3 többi tagja is ilyen-olyan bajokban! Amikor az öreg Wallace-nak az egyik tehene nem adott tejet, Allen húga készített kenőcsöt a begyulladt tőgyére. Aztán a pásztorfiút ki látta el, amikor a kóbor kutyák megtámadták a nyájat? Ki kente be a sebeit, hogy ne fertőződjön el? Az emberek akkor még hálásak voltak. Akkor még szerették őket.

– Az Istenek szerelmére! Micsoda őrület! Vadállatokká visszaaljasult, emberálarcot viselő, szenteskedő, vérre szomjazó… – a folytatás már zokogásba fulladt.

Allen a felesége elé térdelt, és magához szorította. Egyebet nem igen tehetett.

– „Halljátok hát a Nagy Anya szavait, kit a régiek Isis, Astarte, Dione, Cerridwen, Afrodite, Melusine és még sok más néven szólítottak!” – idézi a Főpapnő. – Mindegy, hogy nevezzük az Isteneinket. Az sem számít, hogy milyen ösvényt követünk. Ezek csak dogmák, puszta jelképek. Mindenkinek joga van hozzá, hogy a saját útját járja. A Teremtő az Egyetlen, a szeretet az Igaz és minden ösvény a Létezésbe vezet. Hát nem értik?

– Ez már nem a hitről és az Istenekről szól kedvesem. Az Egyház a hatalom, és addig nem nyugszik, míg az egész világot uralma alá nem hajtja.

Laura nem szólt semmit, csak a szemeit törölgette.

– Itt az idő Laura – ismételte Allen, miközben gyengéden felesége hátát simogatta. – Láthatod, senki nincs többé biztonságban. Ha Sarah megőrizte is a titkunkat, tudomásukra fog jutni, hogy rejtőzködő boszorkány Kovenek telepedtek le a faluban.

– Igen – bólint Laura. – Balga voltam, hogy hittem benne, hogy itt békében élhetünk. Sehol nincs már hely az ősi vallás híveinek ezen a világon… Neked volt igazad.

– Bár ne lett volna – kívánta szívből Allen.

Még csak 3 éve töltötte be a főpapi tisztséget a Boszorkányvér Testvériség nevű Koven élén. Az előző Főpap és Főpapnő feláldozták magukat a Kovenért az öreg kontinensen. Bármikor hajlandó lett volna ő is az életét adni azért, hogy megmentse a Testvériséget, és tudta, a felesége sem érez másként. Mégis bízott benne, hogy erre nem lesz szükség. Még csak 43 éves volt, Laura pedig mindössze 37. Annyi szép év állhatna még előttük. Ahogyan a Koven és más kovenek tagjai előtt is…

– Mikor jelentjük be? – emelte fel Laura a fejét.

Már nem egy megtört asszony volt. Újra a harcra kész Főpapnővé vált, aki bármire képes, hogy mentse a Kovenét. Allen imádta ezt benne. Ezt az erős, akaratos teremtést, aki 15 évnyi házasság után is ugyanolyan vonzó volt számára, mint a találkozásuk napján.

– Az esti gyűlésen. Egy napot kap mindenki, hogy összeszedje a holmiját, és elrendezze az állatait. Mielőtt a vásári nap megvirrad, a hegyek között kell lennünk.

– Már holnap éjjel? – rökönyödött meg Laura.

– Nincs vesztegetni való időnk – nézett jelentőségteljesen a felesége szemébe Allen.

Ez a tekintet nem csak elszántságot, de félelmet is tükrözött. Azt üzente, hogy talán máris elkéstek, és Laura is tisztában volt ezzel.

– Hát jó – felelte Laura. – Holnap éjjel indulunk.

***

Néhányan a Koventagok közül úgy döntöttek, nem menekülnek tovább. Az ő döntésüket természetesen tiszteletben tartották. Végül a Boszorkányvér Testvériséghez még öt Koven csatlakozott, amivel az útrakelők száma több mint hatvan főre emelkedett. A készülődés mégis csendben és nyugodtan zajlott. Csak helyenként lehetett hallani pusmogást, nyögéseket, ahogy az emberek a kevéske ingóságaikat pakolták szekérre.

A Főpap és a Főpapnő még egy utolsó ellenőrző körre indult a falu fából tákolt kis házai között. Igyekeztek egy-egy biztató szóval, bátorító félmosollyal lelket önteni a testvéreikbe. Laura segített egy több gyermekes anyának a csomagolásban, Allen pedig odalépett egy őszhajú emberhez, aki egy nagyobb bútordarabot igyekezett felpakolni a szekerére. Csak közvetlen közelről, a szakálláról ismerte meg öreg barátját, Gregort, amikor megfogta a komód másik felét. Vajon mikor őszült meg ennyire? – tette fel magának a kérdést. Bár a helyzetet tekintve nem csodálkozott. Mióta az üldözések elkezdődtek, az ő hajában és szakállában is jócskán gyűltek a fehér szálak. Hiába, mióta feje tetejére állt a világ, azóta nem sok nyugodt napjuk volt. Lassan mindenkit felemésztett a folytonos bujkálás és menekülés.

– Csak a legszükségesebbeket Greg, csak a legszükségesebbeket – emlékeztette barátját Allen, miközben a komódot a szekér elejébe tolta.

Miután a bútordarab a helyére került, Greg fáradt mosollyal ölelte meg Allent.

– Tudom, tudom, nem felejtettem el – válaszolta közben. – De ez a komód még a nagyanyámtól maradt rám. Láthatod, még az Újvilágba is magammal cipeltem. Nem vinne rá a lélek, hogy hátra hagyjam. Inkább akkor ezt a házsártos némbert hagynám itt – mutatott az otthonául szolgáló kis faház felé, ahonnan egy testes nő cipelte ki a batyuját éppen.

– Hallom mit beszélsz Gregory Stenton, de fikarcnyit sem törődöm vele – vágott vissza éles nyelvvel az asszony.

– Thor nevére esküszöm, ha még egy ekkora csomag hacukát pakolsz fel, a végén tényleg itt hagylak te némber! – játszotta a haragost Gregory.

– Ugyan! Hisz te is tudod, hogy a főztöm nélkül éhenhalnál – csipkelődött Gregory felesége, akit különben Angelicának hívtak. – Légy áldott Allen! – köszönt még oda Allennek, majd visszaballagott a viskóba.

– Áldás neked is Angelica – válaszolt mosolyogva Allen. – Mennyit perlekedtek! – fordult vissza Greghez. – Nem félsz, hogy egyszer végképp megsértődik és faképnél hagy?

De Greg csak legyintett.

– Nincs nekem olyan szerencsém – mondta.

Erre mindketten felnevettek, de közben Greg elgyengült tekintettel nézett az odabent pakolászó asszony után.

– Különben is, tudja, hogy csak tréfálok. Olyan kötelék van közöttünk, amilyet mindenki kívánna, de csak keveseknek adatik meg.

– Tudom én azt – bólintott Allen. – Nagy kincs az igaz szerelem, és az ember életében csak egyszer adódik – helyeselt, és közben saját feleségére, Laurára gondolt.

Pár percig mindketten a gondolataikba merültek. Odabentről a kis házból cserepek csörömpölése, majd Angelica cifra káromkodása hallatszott. Erre megint összemosolyogtak.

– Ugye minden rendben lesz? – nézett Allenre öreg, szomorú szemeivel Greg. – Ha vele valami történne, azt én sem élem túl.

Allen erre nem tudott mit mondani. Az öreg látta rajta, hogy küszködik. Szerette volna megnyugtatni, hiszen ezt várják el egy Főpaptól, de mégsem akart valótlant mondani.

– Bízzunk az Istenekben – veregette meg Greg vállát, majd zavartan elfordult. – Most már csak bennük bízhatunk.

Greg egyetértőn bólintott, de Allen látta, ahogy a válla lejjebb ereszkedik. A lelki teher nyomta lejjebb, melyet mindnyájan hordoztak. De aztán kihúzta magát és kierőltetett magából egy foghíjas vigyort.

– Igen. Az Istenek megsegítenek bennünket. Nem is tehetnek másként, mert Angelica nem hagyott nekik választást – cinkosan Allenhez hajolt, mint aki nagy titkot akar megosztani és fülébe dörmögte:

– Megfenyegette őket, hogy visszatér az égruhás^4 rituálékhoz, ha nem mentenek meg minket. Úgy gondolom, azt még ők se akarhatják.

Greg és Allen összenéztek, mindketten ugyanarra gondoltak. Mindkét férfi egyszerre röhögte el magát vélhetően mindketten ugyanolyan remek képzelőerővel voltak megáldva. Jókedvük, ha csak kis időre is, de végre megtörte a falut körülvevő gyászos csendet. Ahogy Allen elképzelte, amint Angelica meztelenül táncol a tűz körül, mint annak idején, serdülő lány korában, hát még hangosabb hahotára fakadt.

– Megállj Gregory, lefagy majd a vigyor a szádról amikor Mr. Lorenzót kell majd cipelned! – szólt ki az asszony a viskóból.

– Micsoda? Én azt a girhes macskát meg nem fogom – ellenkezett Greg. – Nem is él az már, megdöglött, legalább 10 esztendeje. Nincs olyan macska, amelyik megél 25 évet. A szaga is arról árulkodik, hogy már hálni se jár belé a lélek…

Allen úgy döntött, jobb, ha lassan odébb áll. A saját házuk felé mentében még párszor felnevetett azért, amikor lelki szemei előtt látta Angelicát anyaszült meztelenül táncolni.

________________________________________________________________________________________________

1 Salemi boszorkányperek (1692)

2 A feljegyzések szerint 150-re tehető az akkoriban fekete mágiával gyanúsítottak száma, köztük volt Sarah Good és négyéves Dorcas nevű kislánya is.

3 A boszorkány Kovenek a beavatottak hagyományos szervezetei: olyan, kizárólag avatottakból álló csoportok, me-lyeket Főpapnő és Főpap vezet.

4 égruha = meztelen

Napjainkban

1.

Dee először a hideget érzi. Rettenetesen fázik, és arra gondol, vajon miért nincs betakarózva. Aztán felrémlik a gondolat, hogy esetleg nyitva hagyhatta az ablakot, és azért fázik annyira. Agya még túl ködös, fejét pedig ólomsúlyúnak érzi, de erőt kell vennie magán, ha nem akar megfagyni. Már erősen didereg, mire nagy nehezen ki tudja nyitni az egyik szemét. De nem lát semmit. Egy halk nyögés szakad fel belőle ahogy fényforrást keresve megpróbálja elfordítani a fejét. Lüktető halántéka hatásos figyelmeztetés, hogy egyelőre ne tegye. Fejében egymást kergetik a gondolatok, ahogy ébredező tudatával megpróbálja megfejteni a helyzetet.

Azt már biztosan tudja, hogy nem az ágyában van. Teste furcsa pózban görnyed, be van szorítva egy ülésbe. Óvatosan megmozgatja a lábait. Fészkelődve addig helyezkedik, amíg rá nem jön, hogy egy kocsiban van. Érzi a kormányt az oldalába nyomódva, és már egyértelműen azonosítja a biztonsági öv szorítását is, ahogy fájdalmasan a jobb mellébe és a bal vállába feszül. Aztán hirtelen bevillan: autóbaleset! Egy pillanatra újra látja maga előtt a szalagkorlátot. Olyan könnyen átszakította a kis fekete autójával! Aztán már csak a mélység, az áthatolhatatlan sötétség, melyet alig tudott megtörni a fényszóró csóvája.

Balesetet szenvedtem! – gondolja kétségbeesetten. Mellkasa összeszorul az emlékek hatására, fejében erősödik a lüktetés. Számtalan borzasztónál borzasztóbb kép jelenik meg lelki szemei előtt. Látja magát benn égni egy roncsban, látja, hogy lábait összezúzva tudja csak kiszabadítani, vagy, hogy gerincsérülést szenvedve lebénul. Egyre jobban elhatalmasodik rajta a pánik. Egyesével megmozgatja a végtagjait. A mozgással üvegcserepek szóródnak a pulóverére, de nem törődik vele. Megtapogatja a halántékát, melyen ragacsossá száradt a vér. Hosszú haja is vértől csatakos. Közben hozzáér az orrához is, de annyira fáj, hogy a behatóbb vizsgálatot nem meri megkockáztatni. Hideg veríték lepi el, ahogy kezdi felfogni helyzete súlyosságát. Egyre jobban elhatalmasodik rajta a rettegés.

– Segítség! Segítsééég! – kiabálásnak szánja, de rá sem ismer rekedt, nyöszörgő hangjára.

Újra megpróbálkozik:

– Segítséééég!

Ez már egy fokkal jobban hasonlít segélykiáltáshoz, de nem hiszi, hogy bárki is meghallhatná. Főleg, hogy eszébe jut, merre tartott épp, amikor elvesztette uralmát a Minije felett. És hogy miért kellett menekülnie. Eszébe jut a telefonja! Segítséget kell hívnom! Nem lepődik meg túlságosan, amikor nem találja a telefont a tartójában. Lehajol, és addig tapogatózik a padlón, amíg meg nem akad a keze a telefonban. Megkönnyebbült sóhajtással egyenesedik fel, de hamar elszáll a remény, amikor ujjai a törött kijelzőre siklanak. Bár az orráig sem lát, nem tűnik bíztatónak a telefon közepén lévő árokszerű mélyedés. Azért megnyomja a bekapcsoló gombot, és imádkozik, hogy működjön a mobil.

– Gyerünk már! Gyerünk! – könyörög, de hiába nyomogatja az oldalsó gombot.

A kijelző fénye nem villan fel.

– Bazdmeg! – dobja le dühösen.

Érzi, ahogy könnyei végigcsorognak az arcán. Kis ideig hagyja, hogy erőt vegyen rajta a kétségbeesés. Hosszú percekig ül csak a sötét autóban, és képtelen tisztán gondolkodni. Aztán megtörli a szemét, és megpróbál nyugalmat erőltetni magára. Ki kell jutnom innen! Tudatosan igyekszik kizárni minden más gondolatot, hogy egyelőre csak ez az egyszerű cél lebegjen a szeme előtt. Egyre élénkebben mozog, kitapogatja a kocsi részeit. A bal oldali ablak teljesen kitört, onnan áramlik be a decemberi hideg levegő. Kitapogatja a biztonsági öv csatját, és többszöri próbálkozásra sikerül kikapcsolnia. Ezután a kilincs után tapogatózik. Hosszú másodpercekig keresgél, mire ujjai az üvegszilánkok között rálelnek az ajtónyitó műanyagra. Megkönnyebbült sóhajjal húzza meg, de nem történik semmi. Az ajtó meg se moccan. Újra próbálkozik, eredménytelenül.

– Nyílj már ki te szar! – dühös elkeseredettséggel rángatja az ajtót.

Meg se mozdul.

– Mi a franc? – kinyúl a törött ablakon, de nem érez semmit, csak a hideg levegőt a kézfején.

Arra gondolt, kimászik, de fél a törött ablaktól, az elektromos ablakemelő pedig nem működik. A másik ajtóhoz mászik. A kocsi megbillen a súlya alatt, ahogy átevickél az anyósülésre. Megragadja a kilincset, és meghúzza, miközben erővel próbálja kilökni a jobb oldali ajtót. Először ott sem mozdul, de ahogy egyre jobban rángatja, mintha neki ütődne valaminek. Két nyamvadt szikla közé szorultam – villan át a gondolat, és megint érzi, hogy elönti a kétségbeesés hulláma. Hátul kell valahogy kijutnom – jut eszébe a megoldás. Nyugtatja magát, miközben a két ülés között az autó hátsó ülésére mászik. A kocsi újra megmoccan, hangos nyikorgás kíséretében billen egyre jobban a bal oldalára. Dee ijedten mozdulatlanná dermed. Mi van, ha egy még mélyebb szakadék szélén billeg a kocsi? Eszébe jut a Jurassic World-ben látott jelenet, ahogy a lakóautó a szakadék szélén egyensúlyozik. Elképzeli, hogy kis Morrisa bal első kereke máris a levegőben lóg. Percekig nem mer mozdulni, levegőt is alig vesz. Nem maradhatok így a végtelenségig! Szemeit újra elárasztják a félelem és a kétségbeesés könnyei. Lassú mozdulatokkal evickél tovább hátrafelé, olyan óvatosan, ahogy csak tud. A kocsi egyelőre nem mozdul. Sikerül átemelnie a lábát az első ülés támláján, és ráhuppan a hátsó ülésre. Ekkor hatalmas nyikorgással és csörömpöléssel átbillen a kocsi balra, majd mintha beszakadna alatta valami, orral előre az fekete ismeretlenbe zuhan. Dee sikítva kapaszkodik az ülés támlájába, mialatt az autó pörögve, csattogva zuhan a mélybe. Mire nagy csattanással becsapódik, Dee ismét elveszti az eszméletét.

***

– Biztos megint csak egy beomló vájat – mérgelődik Kenton. – Évek óta le vannak zárva azok az alagutak, miért kell ellenőrizni?

Samuel összevonja a szemöldökét. Nem szokás megkérdőjelezni a Vének döntéseit, főleg nem egy novíciusnak. De nem teszi szóvá ingerültségét.

– Biztosítani kell a rendszert. Meg kell győződnünk róla, hogy az új beomlás nem veszélyezteti a használatban lévő utakat és átjárókat – magyarázza türelmesen.

Newton már előrébb jár, de most visszaszól:

– Lehet, hogy ki kell terjesztenünk a lezárást. Felmérjük a károkat, megmérjük a falak vastagságát, ellenőrizzük a stabilitást.

A kis stréber – gondolja mérgesen Kenton. Az öccse három évvel fiatalabb nála, de már azt suttogják, hogy Imbolc^5-kor megkapja a következő szintű avatását. Persze mást sem csinál, csak a könyveket bújja, nem véletlenül lett már 10 évesen szemüveges. Mostanra ugyan betöltötte a húszat, de nem volt még nővel. Még csöcsöket is csak a biológia könyvben látott.

– Newtonnnak igaza van – helyesel Samuel. – A legkisebb változás is veszélyeztethet bennünket. Arannos azért tudott már több mint 300 éve fennmaradni, mert a kezdetektől remek mérnökök ügyeltek a biztonságunkra.

Sam maga is remek mérnöknek mondhatta volna magát, ha nem lett volna túl szerény. A fekete férfi a negyvenes éveiben jár, és jó eséllyel pályázhatna a mérnöki csapat vezetői posztjára.

Kenton nem felel, csak magában forrong. Ujjaival végigszánt a koponyáján. Még mindig furcsa a szinte kopasz fejbőrének érintése, de szereti. Örül, hogy a haverjai rábeszélték, hogy egy milisre nyírassa a haját. Sokkal férfiasabb így. Ami azt illeti, Newton is csinálhatna már valamit a vállig érő göndör fürtjeivel. Már-már lányos így, főleg, hogy az arca is inkább nőies, mint markáns. Nyilván az anyja vonásait örökölte. Kenton hálás, hogy ő inkább az apjukra hasonlít.

– Miért akartál velünk jönni, ha annyira feleslegesnek tartod? – kérdezi az öccse.

Hangjában nincs él. Tényleg kíváncsi, hogy bátyja miért nem maradt otthon.

– Mert épp nem volt jobb dolgom – veti oda flegmán Kenton.

Közben beérnek a lezárt részekre. Itt már nincs világítás, ezért mindhárman felkapcsolják a fejlámpájukat. Az alagút egyre nehezebben járható, néhol kisebb-nagyobb kőrakásokon, szikladarabokon kell átmászniuk. Samuelt akadályozza szertatás ruhája. A hosszú köpeny nem túl előnyös egy barlangi túrához. Bár az övként használt aranyszínű kötél – mely a legmagasabb szintű beavatás jele – kissé rövidíti a lelógó részt, azért így is elég kényelmetlen. Samuel a nagyobb akadályoknál szoknyaként emeli a térde fölé, amin Kenton gúnyosan mosolyog. Newton is észreveszi Samuel küszködését a ruhával.

– Nem tudtam, hogy rituálét is tartunk – jegyzi meg vigyorogva.

– Ha-ha-ha! Nagyon vicces! – húzza el a száját Sam. – Éppen Esbat^6 rituáléhoz készülődtem, amikor Gwen riasztott – magyarázta. – Elfelejtettem átöltözni.

– Jól megy hozzá a bakancsod – kacsint rá Newton.

– Dumáltok, vagy haladunk is? – szól rájuk Kenton. – Megérkeztünk az omláshoz.

Ránéznek a Kenton kezében tartott radarra. A villogó zöld pötty néhány yardnyira lehet előttük, de az alagút folytatását kőtörmelék zárja el.

– Remélem, hogy hoztátok a csákányokat – tűri fel ruhája ujját Samuel.

***

Nyertél, te rohadék! – gondolja Dee, és örömtelen nevetés szakad fel belőle. Johnny végül előbb megszabadul tőle, mint remélte. Furcsa, hogy ez idegesíti a legjobban akkor, amikor egyre valószínűbbnek tűnik, hogy nem éli túl ezt a kalandot. De még most, ebben a reménytelen helyzetben is feláll a hátán a szőr, amikor visszagondol az utolsó találkozásukra közvetlenül a baleset előtt. Most is maga előtt látja a azt az undok patkány formájú arcát, a kiálló arccsontját és a szúrós, gyűlölettel teli tekintetét. Már azelőtt folyton összetűzésbe került vele, hogy végleg elfajultak volna a dolgok. Dee visszaemlékszik a legutolsó szóváltásukra, amikor ő Jessica védelmére kelt. Közölte Johnnyval, hogy ha az Öreg itt lenne, nem tűrné el, hogy így bánjon a lányokkal. Johnny viszont csak nevetett.

– Csakhogy az Öreg nincs itt, és ne is számíts rá, hogy visszajön – idézi fel Dee Johnny irritáló hangját.

Most is látja maga előtt a kárörvendő vigyorát.

– Hamarosan megdöglik, és én öröklöm meg a bárt. És akkor végre úgy fogsz repülni innen, hogy a lábad sem éri majd a földet. Már alig várom!

Azzal Johnny hátat fordított neki, és felhajtotta a bárpulton hagyott italát. Mint a legtöbb drogos, ő is nagyon vézna volt, Dee látta, hogy lóg a fenekén a farmernadrág. Dee sok mindenkit gyűlölt már életében. Isten a megmondhatója, hogy 22 éve alatt mennyi féreggel hozta már össze a sors. Kezdve az anyjával és az apjával. De ilyen embertelen, sötét lelkű, mérhetetlenül gonosz és aljas patkányt még nem látott. Deet most is átjárja az indulat, amit akkor érzett. A tehetetlen düh elnémította, ezért nem is szólt vissza, csak kiment az öltözőbe. Jessica nem volt a többi lánnyal, de Dee hamar ráakadt a mosdóban. A szép szőke lány már hetek óta csak árnyéka volt önmagának. Jessica épp korrektorral próbálta eltüntetni az arcára mért ütések máris lilásodó nyomait.

– Miért tűröd, hogy így bánjon veled? – kérdezte Dee.

Jessica nem válaszolt, csak szipogott és folytatta a törölgetést. Dee odalépett hozzá, és gyengéden kivette a kezéből a korrektort. Finom mozdulatokkal kente szét a lila folton. Alig ért a bőrhöz, de Jessica így is felszisszent.

– Mégis, mit kellene tennem? – szólalt meg Jessica. – Nincs senkim, akihez mehetnék. Te is tudod, hogy ez a munka az egyetlen lehetőségem, hogy vigyem valamire az életben. Az Öregnek hála, van már egy kis megtakarított pénzem. Már csak egy-két év kellene, hogy kialakíthassak egy normális életet.

Na, igen. Az Öreg mindig jó volt hozzájuk, ezt Dee is tudta. Hogyne tudta volna, hiszen gyakorlatilag őt is az Öreg rántotta ki a gödörből. És mindezt puszta jó szándékból. A legönzetlenebb ember volt a világon.

– Nem akartam engedni, hogy megszúrjon – folytatta Jessica. – De Johnny nem ismeri a nemet.

És még mennyi mindent nem ismer a nemen kívül – gondolta Dee, miközben visszatette a korrektort Jessica neszesszerébe. Nem ismeri az empátiát, a könyörületet, az együttérzést, a hálát és még sorolhatnánk…

– Azt mondta, hogy meg kellene köszönnöm, hogy ingyen adja nekem a szert, nem hogy még el se akarom fogadni – Jessica hangjában már nem volt érzelem.

Ahogy hatott a narkó, szeme üvegessé vált, hangja pedig színtelen lett.

– Le akartam tenni. Nem kellett volna kipróbálnom sem. Most már látom, hogy hülye voltam. Nem lett volna szabad vele kezdenem.

Dee szívből sajnálta a lányt. Bár Jessica és ő sosem barátkoztak össze igazán, de kedvelte a zárkózott, mégis csupa szív teremtést. Vigasztalón Jessica vállára tette a kezét, és a lány néhány pillanatig ráhajtotta Dee kezére a fejét.

– Az Öreg soha nem hagyta volna, hogy az a szemétláda unokaöccse így bánjon velünk – mondta Dee. – Ő is tudta, hogy milyen ember lett belőle. Nem engedte volna a bár közelébe sem.

Erre Jessica dühösen elfordult. Összeszedte a maradék smink eszközeit a mosdó tál széléről.

– Csakhogy az Öreg már nincs itt – vette oda. – És úgy néz ki, soha nem is fog visszajönni.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Dee.

– Johnny mesélte. Ma írta alá a papírokat, hogy többet nem éleszthetik újra, és hamarosan le fogják kapcsolni a gépekről.

Ezután Jessica kilépett a mosdóból otthagyva a döbbent Deet, aki csak állt dermedten. Mindennek vége – gondolta keserűen. Ha az Öreg meghal, Johnny végleg átveszi a bár irányítását, és ő mehet megint az utcára. Mi lesz a bárral? Mi lesz a lányokkal, akiknek Dee mostanra nem csak a főnöke, hanem egy kicsit a pótanyjuk is volt? Nyílt a mosdó ajtaja, és bejött néhány lány egy fellépés előtti pisire. Dee nem akarta, hogy ilyen letörtnek lássák, ezért gyorsan kislisszolt mellettük, és kiosont a hátsó ajtón.

Nem ment messzire, csak a bár ajtaja mellett lévő lépcső tetejére ült le. Éjfél is elmúlt, kihalt volt a környék. Itt végre utat engedhetett a könnyeinek. Azt sem bánta, hogy teljesen elmosódik a sminkje. Az ő feladata volt felügyelni, hogy minden rendben menjen, hogy a műsorokat a lányok a menetrend szerinti ütemben és zökkenőmentesen adják elő, és, hogy a vendégek elégedettek legyenek. És persze az utóbbi másfél évben, mióta az Öregnek megromlott az egészsége, Dee vezette a bárt, és ő kezelte a pénzügyeket is.

Zackarias Parker, vagyis az Öreg 15 éve nyitotta a Ladies nevű bárját. Habár Edison egy apró település volt csak a Cascade hegy lábánál, egy igényes sztriptíz bárra mindenhol van igény, így a Ladies hamar nyereségessé vált. Az Öreg Zack nem csak remek üzletember, de nagyon jó főnök is volt. A lányok szerették és szívesen dolgoztak neki, főleg, hogy némelyiküket az Öreg szó szerint az utcáról szedte össze. Munkát adott nekik, lehetőséget egy normális életre, és sok lány tudott is élni ezzel a lehetőséggel. Persze nem mindenki, de akinek volt esze, az Zacknek hála, újra egyenesbe jöhetett.

Dee mindössze 16 éves volt, amikor megkapta ezt a lehetőséget. Amikor lelépett otthonról, azt gondolta, hogy bárhol jobb lesz. Tévedett. Fél évig az utcán élt, és kéregetésből és lopásokból tartotta fenn magát. Amikor Zack az aluljáróban elsétált mellette, dobott valamit a poharába. Először Dee csalódott volt, hogy nem pénz az, de végül egy fülkéből felhívta a névjegyen szereplő telefonszámot. Élete legjobb döntése volt. Zack először csak mosogatóként tudta alkalmazni, hiszen Dee még kiskorú volt. Később felszolgáló lett, majd üzletvezető. Másfél éve már, hogy szinte minden feladat ráhárult, de Dee imádta ezt a felelősséget. Úgy érezte, hogy a Ladies vezetésével egy álma vált valóra.

Amíg Johnny meg nem jelent. Ahogy az Öreg bekerült a kórházba, unokaöccse, mint egyetlen örökös, rögtön lecsapott a bárra. Mint egy dögkeselyű. Nem is! Inkább, mint egy hiéna! Most, itt a barlang mélyén, újra felidéződik benne, ahogy ott ült a lépcső tetején, és rázta a zokogás. Siratta az Öreget, aki annyi jót cselekedett élete során, és akitől annyi szerencsétlen élet függött még most is. Siratta a lányokat, és siratta önmagát is, mert annyi megpróbáltatás érte már, és megint akkor küldi padlóra az élet, amikor már tényleg kezdte elhinni, hogy végre révbe ért. És hiába volt minden imádság, hiába minden reménykedés. Az Öreg magatehetetlenül fekszik egy kórházi ágyon, a gépek tartják életben, és Jessica szerint már azok sem sokáig. És ahogy ez megtörténik, Johnny rémuralma kiteljesedik. Mi lesz akkor? Itt nem maradhat semmiképp. De nincs hová mennie. Percekig sírdogált a lépcső tetején ülve, de aztán lassan kezdett megnyugodni, és már fel is állt, hogy visszamenjen dolgozni. De aztán beszédfoszlány ütötte meg a fülét.

– Azt mondtam, hogy le van zsírozva – hallotta meg Dee a fojtott hangokat.

A kőlépcső alján a bár mellett egy park terült el. Onnan hozta felé a hangokat a szél.

– Nyugi, az Öreg már nem sokáig húzza, onnantól pedig tiszta a terep. Bármilyen anyagot szétterítek innen. Egy-két éjszaka alatt akár 100 grammot is.

Dee elől eltakarták a fák a beszélgetőket, ezért elindult a lépcsőn lefelé. Amikor a lépcső aljára ért, egy parkoló fekete autót pillantott meg az út túloldalán. A kocsi mellett egy alak hajolt az utasülés oldali ablakhoz. Cseppet sem lepődött meg, amikor az alakban Johnny körvonalait látta kirajzolódni.

– Clark, hinned kell nekem! – fogta könyörgőre Johnny. – Mióta is ismerjük egymást? Már a gimiben is jóban voltunk, hisz tudod.

– Sosem voltunk jóban – vágott a szavába az autóban ülő, vélhetően Clark nevezetű, rossz arcú férfi. – Több mint 200 g a hiány Jhonny. Ez már nem az a mennyiség, amit csak úgy el lehet sikálni. Matt a szívedet akarja. Tálcán.

– Tudom, és igaza van. Elszúrtam. De jóváteszem! Csak két hetet kérek! Olyan üzletet csinálok, hogy Matt is elfelejti majd ezt a kis baklövést. Sőt! Hálás lesz érte!

– Jövő hét szombatig kapsz haladékot. Addigra passzold el a szajrét. Ha nem tudod elpasszolni, és a hiányzó adag árát nem fizeted vissza, akkor rendelheted a sírköved.

– Meg lesz Clark! Esküszöm!

– Mi van a többi anyaggal? Meg van, ugye?

– Igen, igen! Persze, hogy meg van! Biztos helyre tettem.

Ekkor a döbbenten leskelődő Dee zsebében megszólalt a telefon.

– Mi a fasz? – hajolt ki az ablakon a Clark nevezetű férfi, miközben Johnny is megfordult, hogy megnézze, ki az.

Dee sarkon fordult, és futott a lépcsőn felfelé. Ideges párbeszéd hangja kísérte.

– Ki volt az?

– Mindent hallott!

– El kell kapnunk!

– Johnny, te idióta!

– Majd mi elintézzük!

Dee már menet közben rájött, hogy nem futhat vissza a bárba. Johnny egész biztosan felismerte. Egyenesen a minijéhez futott, abban látta a menekülés egyetlen esélyét. Hálát adott az égnek, hogy a kulcsot kivételesen nem tette ki az öltözőszekrényében, ahogy szokta. Épphogy beült, már látta is a sarkon beforduló fekete autót. Azt, amelyik ablakán behajolva néhány másodperce még Johnny alkudozott. Ugyanezen az ablakon most egy pisztoly csöve meredt kifelé. Dee indított és már száguldott is a főút felé. Akkor kezdődött az autós üldözés.

***

Most, hogy Dee egy sötét barlangrendszerben gubbaszt, ki tudja, milyen mélyen a föld alatt, már azt kívánja, hogy bárcsak hagyta volna inkább lelövetni magát. Bár ha nem pont a hegyek felé indul, vagy ha legalább vissza tudott volna fordulni a központ felé, talán lett volna rá esély, hogy megússza. De azt hitte, hogy egérutat nyert. Úgy okoskodott, hogy üldözői nem feltételezik, hogy a zsúfoltabb és forgalmas belváros helyett kifelé veszi az irányt, ahol nem számíthat segítségre. Így amikor kikerült a látókörükből egy teherautónak köszönhetően, ami kis időre feltartóztatta őket, akkor ahelyett, hogy jobbra fordult volna a fények felé, a sötét mellékutat választotta.

Egy ideig be is vált a terv, legalábbis kezdetben nem követte senki. Már épp rá akart fordulni a városba visszavezető útra, amikor meglátta a felé tartó fényszórókat. Rémülten beletaposott a gázba, és hajtott tovább a hegyekbe vezető úton teljes gázzal. Remélte, hogy időt nyer. Ez is bevált, de üldözői nem adták fel. Ahogy a kanyargó úton ment egyre magasabbra a hegy oldalán, folyton a visszapillantóba lesve, minden kanyarral egyre csökkent a távolság köztük. Kis autójának esélye sem volt a másikkal szemben, így hamarosan már közvetlenül mögüle világított a fényszóró, csaknem teljesen elvakítva a lányt, amikor a visszapillantóba nézett. Még hallotta a nevetést, amikor a hátulról meglökték, aztán már csak az átszakított szalagkorlát és a felé tartó mélység maradt meg.

Ha elkapják, kinyírták volna, ebben biztos volt. Talán előbb elszórakoztak volna vele, de a végeredmény ugyanaz lett volna. Hallott neveket, hallotta Johnny terveit. Hogy az Öreg bárját drogterjesztésre akarja használni. Nem hagyhatták életben. Nem mintha most más lenne a helyzet. Egy koromsötét barlangban fog szomjan halni, legfeljebb pár nap, amit nyert a meneküléssel. Meg a lassú kínszenvedést, mire a szervezete felmondja a szolgálatot. Nem akarok itt meghalni – zokog fel megint. Tudja, hogy nem a legjobb ötlet könnyekre pazarolni a még meglévő vízháztartását, de egyszerűen nem tudja abbahagyni a sírást. Nem tud mást tenni. Amikor az újabb zuhanás után magához tért, és végre sikerült kimásznia a kocsiból, még látott rá esélyt, hogy kijuthat. De miután órákon keresztül járt körbe és tapogatózott a sötétben, egyre inkább elvesztette a reményt. Mindenhol csak egyenes sziklafal, sehol egy mászásra alkalmas hely, sehol egy rés. Egy alkalommal úgy tűnt, hogy mászható a fal, de egyre meredekebbé vált, és végül olyan nagyot esett, hogy kificamodott a bokája. Remélem, nem tört el – tapogatja meg óvatosan. Ugyan a halántéka már kevésbé lüktet, az orrcsontja még mindig szörnyen sajog, fájnak a bordái és most még a bokájának is annyi. Rettenetesen érzi magát.

Órák telnek el. Fekszik a sötétben, karjait maga köré fonva, és csendben sírdogál. Legalább jó meleg van, bár ez nem is annyira jó hír. Ha Dee jól emlékszik a földrajz órán tanultakra, a földfelszín alatti barlangrendszerek hőmérséklete hatszáz-hétszáz láb^7 mélységig 70 fahrenheit^8 alatti. Itt meg kábé szobahőmérséklet van. Ez pedig azt jelenti, hogy több mint hétszáz láb mélyen van a föld alatt. Csodás!

Néha álomképek villannak fel előtte, ebből arra következtet, hogy elszunyókált. Látja a gyerekkori otthonát. Látja az anyját, ahogy teljesen kiütve fekszik a kanapén. Mellette az aktuális pasija. Szintén drogos, persze. Látja a megmaradt port az asztal üveglapján. Csak néhány finom fehér szemcse. Akár liszt is lehetett volna. De már akkor is tudta, hogy nem az. Amikor elindult az iskolába a maga által készített szendviccsel a táskájában, senki nem köszönt el tőle. Az utcán kóborló kutyák ugatása kísérte csak, amikor kiment a rozoga kapun. Aztán más álmot lát. Látja az Öreg jóindulatú szemeit, ahogy rákacsintanak. Kezdetben perverz villanásként értelmezte a cinkosság ezen megnyilvánulását, de akkor még nem ismerte az Öreget. És nem is hitt benne, hogy bárki is önzetlenül próbálna segíteni neki. Szerencsére Zack nem sértődött meg Dee kezdetben bunkó stílusán. Sok lecsúszott lánnyal találkozott már, tudta, hogy az a kutya, akit sokat vertek, félelemből az ételt nyújtó kézbe is beleharaphat.

Mialatt ott feküdt a sötétben, sok emlékkép jelent meg a lelki szemei előtt. Nem emlékszik mindenre, amikor felkel, de arra igen, hogy egymást kergették a zavaros képek és gondolatok. A pár órás pihenést követően semmivel sem érzi jobban magát. Egyre erősödő fájdalmai mellé már kínzó szomjúság is társul.

A barlangban mindenhol ugyanolyan sötét van. Vak, áthatolhatatlan sötétség. Hangokat sem hall, csak talán valami távoli, megfoghatatlan morajlást, de ebben sem biztos. Lehet, hogy csak a képzelete játszik vele. Néha azt gondolja, hogy csak álmodik. Milyen jó is lenne, ha felébredve ebből a rémálomból a saját ágyában találná magát!

Hirtelen az arcát gyengéd huzat csapja meg. Meglepetten vár egy kicsit, de a fuvallat eltűnt, talán nem is létezett. Mikor már-már azt hiszi, csak képzelődött, újra érzi az arcát érő szellőt. Igaz, csak egész finoman. Van valahol egy nyílás. Itt lehet nem messze. Felkel és abba az irányba tapogatózik a sziklafal mentén, amelyről a kis szellőt érezte. Most erősebb légáramlat csapja meg, aztán megint semmi. Vár. Most már biztosan tudja, hogy a huzat jön valahonnan. Amikor újra megérzi, felnyújtja a kezét. A feje fölött még intenzívebb. Hamarosan megtalálja a nyílást. Magasan van, lábujjhegyre kell állnia, hogy elérje. Eddig ezért nem találta meg. De a huzatot követve most ki tudja tapogatni. Talán 30-40 cm-es rés lehetett, melyet kövek vesznek körül. Tapogatás közben az egyik kő elmozdul. Talán ki tudom szélesíteni – éled fel újra a remény Deeben. Talán ez lehet a kijárat. Csak néhány követ kell hozzá elmozdítanom. Izgatottság tölti el, és máris munkához lát.

***

Vakító fények világítanak Dee szemébe, védekezőn az arca elé emeli a kezét. Aztán hirtelen kezek ragadják meg, és rántják ki az üregből. Hiába csapkod, ellenkezik, érzi, hogy cipelik valahová. Valami zsákszerűt húznak a fejére, izgatott kiáltások veszik körül. Kezét hátrakötötték, lábát sem tudja mozgatni. Nem hallja, hogy mit beszélnek, de hisztérikus sikítozása közben hogyan is hallhatná? Beüti a fejét valamibe, amitől elkábul kissé. Zúg a feje, abbahagyja a sikítozást. Bár nem ájul el, a hangfoszlányok alig-alig jutnak el hozzá. Idegen… felszíni… a kocsiját… megsérült… Dee semmit nem ért. Kik ezek? Hova viszik? Mit akarnak tőle? A szöveten át fényeket lát. Emberalakok árnyai mozognak. Ahogy újra kitisztul a feje, megint sikoltozni kezd. Már késő, amikor a karjában megérzi a tűszúrást. Aztán már-már nem érez semmit.

________________________________________________________________________________________________

5 Imbolc: a boszorkányok télbúcsúztató ünnepe, február 2-án tartják.

6 Esbat: boszorkány holdünnep.

7 kb. 200 méter

8 kb 21 celsius fok

2.

Dee az álom és ébrenlét határán lebeg. Néha érzi, hogy tűvel szurkálják, az arcát nyomkodják, vagy a fején lévő sebet kötözik. Ezeket az álomképeket mindig fájdalom kíséri. Vannak azonban kellemes érzései is. Ahogy valaki gyengéden megtörli a verejtékező homlokát. Ahogyan finoman visszahelyezik a párnára a fejét.

Mikor felébred, egy barlangszerű helyiségben találja magát. Valamiféle kórterem lehet, de a sziklafal és a gyér megvilágítás miatt egyáltalán nem hasonlít kórházra. Úgy érzi, nehezen kap levegőt. Mikor az orrához nyúl, rájön, hogy orrtörése van, amit valaki megpróbált ellátni. A halántékán is kötés van. De legalább életben vagyok – gondolja, bár egyelőre nem tudja eldönteni, örüljön-e neki. Ki tudja, hogy kik rabolták el, és mit akarnak vele tenni.

Dee riadtan pillant oldalra, ahonnan motoszkálás zaja hallatszik. Neki háttal egy vékony női alak tolat be. Cipel valamit. Dee felül, de a hirtelen mozdulattól megszédül és a bordáiba is éles fájdalom hasít. A barna köpenyes nő megfordul és kiderül, hogy inkább csak lány. Egy nagyon fiatalka, őzikeszemű, barna hajú lány. A lány szemei tágra nyílnak rémületében.

– Kérem! – szólítja meg Dee, mire a lány felocsúdik döbbenetéből, és eldobja a kezében tartott vizes tálat, majd sarkon fordul, és iszkol kifelé.

– Várjon! – kiált utána Dee, de már csapódik is az ajtó a lány mögött.

Dee elkeseredetten hallja, hogy kulcs is fordul a zárban. A lány bezárta őt ide. Hol vagyok? – töpreng Dee. Nagy nehezen kimászik az ágyból és látja, hogy hálóingbe öltöztették. Legalább L-es méretű, mely hatalmasnak tűnik Dee 155 cm magas, vékonyka testén. Te jó ég! Mi ez? – néz be a hálóing alá a lány. Pelenka? Ez nagyon megalázó! Gyorsan lerántja magáról. Hol vannak a ruháim? Körülnéz a kis helyiségben, de nincs túl sok látnivaló. az ágy jobb oldalánál egy nagy, faragott szekrényt lát. Sajnos üres, nincsenek benne a ruhái. Az éjjeliszekrényként szolgáló fiókos asztalkán sem lát semmit, csak egy lámpás álldogál a tetején. A fiók szintén üres. Két ajtó van még a helyiségben. Az egyik, a nagyobb, melyen az imént kiment a lány. Dee lenyomja a kilincset, de természetesen ez az ajtó zárva van. A másik ajtó egy apró mosdóba vezet. A WC, ha ugyan annak lehet nevezni, nagyon furcsa. Egy kőből készült henger, kör alakú fa deszkalappal a tetején. Amikor Dee leemeli a tetejét, egy sötét lyukba pillant, melynek nem látja az alját. Várja a szagot, melyet a pottyantós WC-knél megszokott, de csak nyirkos, dohos, enyhén kellemetlen szag csapja meg. Lehet, hogy nem is WC, hanem valami kút – ötlik fel benne a gondolat. Nem is mer ráülni, pedig hirtelen nagyon kell pisilnie. A WC / kút mellett mosdótálat vesz észre. Felette tükör. Szerencsére ide nem jut be annyi fény, hogy alaposabban meg tudja nézni magát, így is látja, hogy szörnyen fest. Hosszú, kékre festett haja csapzottan lóg a vállára. A halántékán világít a fehér kötés, orrát fehér tapaszok borítják. Szemei alatt sötét foltok jelzik az orrcsont sérülését. Lila vagy kék foltok, ebben a gyér fényben nem lehet megállapítani.

Hirtelen ismét kulcs fordul a zárban, és Dee visszafordul a bejárat felé. A fiatal őzike szemű lányt várja, de egy magas, karcsú, idősebb nő lép be az ajtón. Amint belép, szinte elárasztja a pici helyiséget a belőle áradó energia. Dee sejti, hogy egy száz fős teremben is hasonlóan hatásos lenne a megjelenése. Az a fajta nő lehet, aki megszokta, hogy minden szem rászegeződik. Hajába, melyet összefonva a vállára engedett, már ősz szálak vegyülnek. Láthatóan nem zavarja annyira, hogy befesse – villan fel a gondolat Deeben. Mondjuk jól is áll neki. Tekintete szigorú, arckifejezése tekintélyt parancsoló. Tartása egyenes. Hosszú, virágmintás szoknyát és szűk szabású, sötét blúzt visel. Elegáns, de mégis laza benyomást kelt. Kora meghatározhatatlan, Dee szerint 50 és 70 között bármennyi lehet.

– Üdvözöllek Arannosban – szólal meg a titokzatos nő.

***

– Hogy hol? – kérdez vissza Dee döbbenten.

A nő elnéző félmosollyal folytatja.

– A nevem Catherine. Én vagyok az Arannosi Csillagok Koven Főpapnője. Te pedig?

– Minek a mije? – Dee egyszerűen nem tér magához.

Csak álmodom. Vagy ájultan fekszem a barlang mélyén és hallucinálok. Catherine kissé ingerülten sóhajt, de próbál megértő lenni. Bosszantó, ha valaki nem ismeri az illemet. Bár a jelen körülmények között végül is érthető…

– Azt javaslom, hogy üljünk le és beszélgessünk. Megértem, hogy össze vagy zavarodva. Igyekszem minden kérdésedre válaszolni, amire lehet.

Catherine leül Dee ágyának a szélére és kérdőn felvonja egyik kecses szemöldökét. A lány óvatos léptekkel közelebb megy, de nem hajlandó leülni.

– Elraboltak engem – néz vádlón a nőre Dee.

A nő felszisszen a nyílt vádaskodásra. Bosszúsan ráncolja össze a homlokát, de még mindig igyekszik türelmesnek lenni.

– Ez nem teljesen helytálló, gyermekem – mondja nyugodt hangon. – Ha jól informáltak, akkor te estél be ide.

– Emlékszem, hogy magukkal hurcoltak. Zsákot húztak a fejemre és megkötöztek! – Dee már csaknem kiabál.

Catherine nyugodt tekintettel néz a szemébe az ágy szélén ülve.

– Sajnálom. De attól tartok szükség volt rá, hisz rúgkapáltál, és úgy hírlik, Bent meg is haraptad…

– Megragadtak és magukkal vittek. Én csak védekezni próbáltam!

– Senki nem okol miatta. De te is beláthatod, hogy nem volt más választásunk, ha segíteni akartunk. Márpedig úgy tűnt, hogy segítségre szorulsz…

Dee erre nem tud mit mondani. Az vitathatatlan, hogy egyedül nem maradt volna életben. Az a kis járat, amit sikerült végül nagy nehezen kiszélesíteni, nem vezetett sehova. Ráadásul amikor megpróbált rajta bemászni, kis híján beszorult. Nem is emlékszik rá hány órát vagy napot töltött egyre jobban legyengülve álom és ébrenlét határán a barlangban. Ez a felismerés kissé lenyugtatja, és el is szégyelli magát.

– Szóval, megtudhatnám a neved? – kérdezi újra barátságosan Catherine amikor látja a lányban végbemenő érzelmi változásokat.

Mindig is jól olvasott az emberekben.

– Dolores Taylor – mondja végül a lány. – De mindenki csak Deenek szólít.

– Örülök, hogy megismerhetlek Dee – bólint helyeslőn Catherine. – Még ha ilyen különös körülmények között is. Elnézésedet kérem, hogy rossz benyomást tettünk rád már az elején, de mint mondtam, nem láttunk más megoldást. Nem voltál túl jó bőrben amikor rád találtunk. Fejsérülést szenvedtél, eltört az orrcsontod, és több bordád is megrepedt. A bokád szerencsére csak zúzódott, egy kis jeges borogatás és a mentaleveles pakolás hamar helyrehozta.

Dee el is feledkezett a bokájáról. Most lenéz és látja, hogy csak enyhén duzzadtabb a másiknál, ráadásul megmozgatva is alig érzett fájdalmat.

– Hol vagyok? – kérdezi megint Catherine-t.

– Megígértem, hogy mindent el fogok mondani, amit lehet. És sosem szegem meg a szavam. Miért nem ülsz ide mellém, hogy végre értelmesen beszélgethessünk egymással?

Dee még mindig bizalmatlanul leül az ágy végébe. A lehető legtávolabb Catherine-től.

***

– Egy elrejtett város? – kérdezi döbbenten Dee. – A föld alatt? – hihetetlennek tűnik, amit Catherine az elmúlt egy órában elmondott neki.

A Főpapnő bólintott. Dee nehezen tudja feldolgozni, amit Catherine elmondott.

– És miért pont Arannos? Honnan jött a név?

– Az Isten és az Istennő nevéből. Aradia és Cernunnos a két fő istenünk. Az istenpár neveinek összevonásával született a város neve.

– Ó!

– Most már talán jobban megérted, miért tölt el aggodalommal a felbukkanásod. Háromszáz éve tartjuk titokban az otthonunk létezését, és ezen a jövőben sem szeretnénk változtatni.

Dee emésztgeti a hallottakat.

– Tanultunk a boszorkányüldözésről – mondja aztán. – De nem túl sokat. Malleus Maleficarum..? Pápai bulla…? – próbálja Dee felidézni az iskolában tanultakat.

– A 15. században – bólintott a Főpapnő. – VIII. Ince pápa adta ki a bullát, mely az első kiadvány volt a boszorkányság ellen. Képtelen vádaskodásokat hordott össze benne rólunk, csak hogy igazolhassa a kegyetlen hadjáratot, amit a pogányság ellen folytatott. Szerepelt benne az ördöggel való pajzánkodástól kezdve az újszülöttek megrontásán át a férfiak nemzőképtelenné tételéig minden, ami csak a beteg elméjében megfogant.

Catherine a fejét csóválta. Jóllehet, ő is csak novíciusként tanult erről a korszakról, a mai napig elborzasztotta a kegyetlenség, mely népét akkoriban sújtotta.

– A Malleus Maleficarum kicsit későbbi, és elvileg tudományosabb nézőpontot képviselt – folytatja a Főpapnő. – Valójában nagyrészt arról szólt, hogy milyen szadista eszközökkel, és a legkegyetlenebb kínzások mely módszereivel célszerű vallatni egy boszorkányt. Bár a fennmaradt írások alapján a legtöbb boszorkány a vallató legnagyobb csalódására ideje korán belehalt a sérüléseibe.

– Ez borzalmas – mondja Dee, akit szörnyen megráz a történet. – De most már nem kell bujkálnotok – észre sem veszi, hogy átváltott tegezésre.

És közben egy kicsivel közelebb is ült Catherine-hez. Már nem érzi idegennek. Lelkesen folytatja:

– Élnek odafent is boszorkányok, sőt! Manapság totál nagy divat lett a boszorkányság! Online jóslást vállalnak, meg rontáslevételt, szerelmi kötést meg ilyeneket...

Catherine mosolyog.

– Igen, tudjuk, hogy élnek fent Testvéreink. Sokan döntöttek úgy, hogy felköltöznek a felszínre, és vannak olyanok is, akik tőlünk függetlenül szintén az Ősi vallás hívei. Bár azok, akikre te gondolsz, nagyrészt pénzhajhászó sarlatánok. De élnek fent igazi boszorkányok is, valóban.

– Akkor viszont nem értem – zavarodik össze Dee. – Miért maradtatok mégis lent a föld alatt? Miért bujkáltok még mindig?

– Sokunk szerint az a világ már rég nem olyan, amelybe érdemes lenne visszatérni. – magyarázza Catherine. – Évtizedekbe telt, mire idelent kialakítottuk az életterünket. Őseinknek nem csak az volt a célja, hogy túléljenek idelent. Egy olyan külön világot szerettek volna megteremteni, ami mentes az emberi gyűlölettől, ahol egy kis közösség békében és szeretetben élhet. Egy külön világot, mely teljesen elhatárolódhat a fenti világtól. De mindig voltak összekötőink, akik segítettek és hírekkel láttak el minket fentről. A hírek és a jóslataink alapján a tizenkilencedik századi háborúk őseinket nem érték váratlanul Ahogy a huszadik századi világháborúkat is előre láttuk. Miért hagytuk volna el békés otthonunkat, amikor a felszíni népek számára még ma is a háborúzás a legfőbb eszköz?

Dee magában igazat adott a Főpapnőnek. Az emberiség történelme valóban harcokkal, forradalmakkal és háborúskodással van tele. Ráadásul az emberi gonoszságot neki is volt módja bőven megtapasztalni.

– Aztán ott van az életviteletek – folytatja a Főpapnő. – A természettől teljesen elszakadva, az élővilággal nem törődve, a Földet kizsákmányolva éltek. Minden a pénz és a hatalom körül forog. Ti „fogyasztói társadalom”-nak hívjátok. Én viszont alvajáró lelkeket látok csupán, akik vakká váltak a csodára, amit élhetnének. Hagyják, hogy elbutítsák őket koruk aktuális eszközeivel, ahelyett hogy olyan életet élnének, ami valóban boldoggá tenné őket.

– Hogy érted ezt? – kérdezi Dee, aki a természet kizsákmányolásával egyetért ugyan, de hogy minden ember elbutult alvajáró lenne?

Úgy látszik, hogy ennek a nőnek kissé megártott a barlangi élet.

– Régebben könyveket olvastak az emberek – magyarázza a Főpapnő. – Viszont az olvasó ember okos és tájékozott lesz. Az olvasó ember gondolkodik. A hatalomnak nincs szüksége gondolkodó emberre. A hatalom olyan embereket akar, aki feltétel nélkül alárendeli magát. Aki rabszolgaként hasznos tagja lehet a társadalomnak. Aki nem kérdez, csak teszi a dolgát.

Dee figyelmesen hallgatja. Catherine látva a lány érdeklődését, folytatta:

– Kezdetben bevezették a cenzúrát. Nem olvashattak már bármit az emberek. Ami nem szolgálta a hatalmat, azt titokban terjeszthették csak, és súlyos büntetéssel, bebörtönzéssel vagy halálbüntetéssel fizettek a leleplezett, lázadó nyomdászok. Aztán jött a rádió és a TV. Ez kiváló eszközt adott a hatalom kezébe: szabályozhatta a híreket, eldönthette mit láthatnak, miről tudhatnak az emberek. Innen már egyenes út vezet a tömegek agymosásához.

– Igaz, de már más világot élünk – ellenkezik Dee. – Már ott az internet. Lehet, hogy ti nem ismeritek, de azon bármilyen információhoz hozzájuthatsz.

Catherine felnevetett.

– Tudom, hogy mi az az internet. Mi is használunk számítógépeket és hálózatunk is van. Igaz csak belső. De ettől függetlenül tudom, mi az a Google – mosolyog a Főpapnő.

– Na, ugye! Akkor tudod, hogy most már nem tudják elzárni az embereket az információktól.

– Valóban. De nagyon jól a megfelelő irányba tudják terelni az emberek érdeklődését. Ha jól tudom, manapság a legjobb eszköz erre a közösségi média… Továbbra is butítják az embereket, csak manapság más módszereket használnak. Amíg a TikTokon vagy a Facebookon élitek az életeteket, addig nem figyeltek arra, mi folyik valójában a világban. Hogy egyre szélesebb a szakadék a gazdagok és a szegények között. Hogy a Föld egyes részein éhínség dúl, míg máshol aranyból építenek maguknak palotákat. Érted?

Dee ezen még soha nem gondolkodott. Persze, ők is viccelődtek a lányokkal, hogy a Facebook lehallgatja őket, meg a Google célzott marketinget alkalmaz. Azt is tudta, hogy a célzottan felugró reklámok vásárlásra ösztönző hatása rekordokat dönt. Éppen valamelyik nap olvasott erről egy cikket a Facebookon. Belátja, hogy van némi igazság abban, amit Catherine mondott.

– Summa summarum, sokan közülünk úgy gondolják, hogy jobb nekünk Arannosban – zárja le a beszélgetést a Főpapnő. – Tudom, hogy rengeteg kérdésed van még, de attól tartok, azokat máskorra kell halasztanunk. Későre jár. Neked pedig sokat kell pihenned, hogy mielőbb felépülj.

Igazából Dee is érzi, hogy kicsit sok volt neki ez egyszerre. Egy ideje már erős késztetést érzett, hogy visszadőljön az ágy melegébe, de tiszteletlenségnek érezte, ráadásul mindattól, amit megtudott, rendkívül izgatott is lett.

– Daphne hoz majd neked egy könnyű vacsorát – ígéri a Főpapnő, mielőtt kimegy. – Nem tud beszélni, ugyanis süketnéma, de ha bármire szükséged van, nyugodtan szólj neki. Remekül tud szájról olvasni – ezzel elhagyja Dee kórtermét.

Csak amikor újra hallja, hogy ajtaját kulcsra zárják, jut eszébe Deenek, hogy nem beszélt a Főpapnő az ő szabadon engedéséről. Vajon mit terveznek vele? Mi van, ha fel akarják áldozni a pogány isteneiknek? Egyáltalán mutatnak be emberáldozatot a boszorkányok?

***

Newton elégedett mosollyal szimatol a levegőbe. Gwen néni lakrészéből megint valami finomság illata száll felé. Nem csalódik, amikor a nyitott ajtón kopogtatva belép a konyhaként szolgáló helyiségbe. Gwen épp egy tál frissen sült meggyes pitét tesz az asztal közepére.

– A legjobbkor érkeztél – köszönti unokaöccsét Gwen. – Csak nem a meggyes pitém illata csalt ide?

– Lebuktam – somolygott Newton, és megpuszilta szeretett nagynénjét, aki mióta az eszét tudta, anyja helyett anyjaként viseli gondját.

Gwendolin gömbölyded, alacsony kis asszony. Rövidre vágott ősz haja göndör fürtökben keretezi mosolygós arcát. Szeme, melynek sarkában nevetőráncok gyülekeznek, vidáman csillog, tekintete kedves és szeretetteljes. Gwen hamar tányért kerít, és két hatalmas szelet pitét tesz unokaöccse elé.

– Aztán csak óvatosan – inti Newtont. – Nehogy megfeküdje a hasad a forró sütemény!

– Nem fogja – nyugtatja meg Newton a nagynénjét, miközben élvezettel kapja be a villára tűzött falatot. – És mi volt a Gyűlésen? – kérdezi közben csak úgy mellékesen.

– Á-á-á! Szóval nem csak a pitém miatt nyitottad rám az ajtót. A jövevény legalább annyira izgat téged is, ha nem jobban.

– Tudod, hogy van ez. Terjednek a pletykák – von vállat Newton. – Még sosem jutott le ide kívülálló, persze, hogy mindenkit izgat. A Hálózat tele van spekulációkkal, de a Tanács még mindig nem hajlandó nyilatkozni.

– Felkeltette az érdeklődésed? Ha jól tudom, idősebb nálad, ráadásul nem közülünk való. Odin látja lelkem, örülnék neki, hogyha végre a lányok irányába is legalább olyan mértékű érdeklődést mutatnál, mint a könyvek iránt. De nem ő felé. Ott van az a Benton lány, a vak is látja, hogy teszi magát neked.

– Delilah? Csak barátok vagyunk – pirul el Newton.

– A minap, amikor kifutott a lakrészedből, nem úgy tűnt…

Newton, ha ez egyáltalán lehetséges, még jobban elpirul. A sütemény hirtelen száraznak tűnik, alig bírja lenyelni.

– Öööö… csak összezördültünk – nyögi ki végül.

Azt már nem kívánta megosztani nagynénjével, hogy a lány meztelenül várta őt az ágyában, és nem tudta feldolgozni, hogy Newton visszautasította. Sajnálta, hogy megbántotta Delilah-t, hisz gyerekkoruk óta voltak barátok. De megállapodtak, hogy az a múltkori csak egyszeri alkalom. Csak a szüzességük elvesztése miatt történt. Megbeszélték, hogy barátok maradnak. Nem tehet róla, hogy a lány nem tartotta magát a megbeszéltekhez…

– Szóval, van valami fejlemény? – próbálja visszaterelni a beszélgetést Newton.

– Nagyon jól tudod, hogy nem oszthatok meg semmit, ami a Gyűlésen elhangzik. Bármennyire is te vagy a kedvenc unokaöcsém, még miattad sem szeghetem meg az eskümet.

– Kértem én ilyet? – játssza a meglepettet Newton. – Csak általánosságban beszélgetünk – kacsintott ravaszkásan.

– Nem mondhatok semmit – tartja magát Gwen. – De amúgy sincs mit mondanom. A Tanács még nem hozott döntést a lánnyal kapcsolatban. Nehéz helyzet, hiszen otthonunk biztonsága múlik rajta, hogyan kezeljük a helyzetet.

Bár Gwen figyel arra, hogy ne mondjon semmi konkrétat, Newton nem véletlenül kapta a becenevét. Kivételesen okos és jó megfigyelő. Öt éves kora óta olvas, és mindenfajta tudományhoz konyít valamennyire. Már gyermekként minden érdekelte, amit felfedezhetett a világban, és bele is kóstolt mindenbe a matematikától a pszichológiáig. Végül a mérnöki irány mellett tette le a voksát, bár a Főpapnő szerint a pszichológiában is sikeressé válhatott volna. Tehát Gwendolin egyáltalán nem lepődik meg, amikor Newton magától is kikövetkezteti, amit ő el akart titkolni.

– Nem engedhetjük vissza a felszínre – töri meg a forró sütemény gőzétől bepárásodott szemüvegét Newton. – Bármit is ígér, nem bízhatunk benne, hogy titokban tartja Arannost. Nem csak azért mert kívülálló, hanem mert nem tudjuk, milyen ember.

Gwen, miután meggyőződik róla, hogy a tepsi már nem túlságosan meleg, nekilát a mosogatásnak.

– Nem szokásunk embert ölni – mondja háttal a fiúnak.

– Nyilván nem bánthatjuk – helyesel Newton is. – De bezárva sem tarthatjuk örökké, nem? Az emberrablás sem sokkal jobb…

– Nem mi raboltuk el – ellenkezik Gwen. – Ő zuhant be a világunkba, még ha önhibáján kívül is. Már ha hihetünk annak, amit elmesélt. Az is lehet, hogy hazudik.

– Gondoljátok, hogy valahogy tudomást szerzett rólunk, és szándékosan zuhant le autóstól? Azért ez elég meredek lenne.

– Minden eshetőséget számításba kell vennünk – törli meg a kezét Gwen. – Mint mondtam, Arannos biztonsága került veszélybe.

– Ez igaz. Ha jól értem, ez azt jelenti, hogy nem engedhetjük vissza a felszínre… De akkor mit csinálunk vele?

Gwen tanácstalanul csóválja a fejét.

***

Dee arra ébred, hogy feszíti a hólyagja. Már nagyon kell pisilnie. Amikor kinyitja a szemét, látja az asztalkára helyezett tányért. Valamilyen felvágott, kenyér és zöldségek vannak rajta. Összefut a szájában a nyál a látványtól. De előbb a mosdó – gondolja. Kénytelen lesz felfedezni a WC szerűséget. Erre sem kérdezett rá, amikor a Főpapnő itt volt. Tanácstalanul néz bele a sötét lyukba, de mégis kénytelen használni. A szükség nagy úr. WC papírt nem talál, de rájön, hogy a WC egyben bidé is. Vannak itt furcsaságok – gondolja Dee és reméli, lesz lehetősége mindent felfedezni.

Miután éhségét csillapította, csak üldögél az ágya szélén és gondolkodik. Olyan meseszerű az egész, és ha a lába nem érintené a simára csiszolt kőpadlót, ha nem látná a falakon pislákoló, gyenge fényű lámpásokat, azt hinné, álmodik.

– Gyenge a generátor. Azért olyan halványak itt a fények. Az áramszolgáltatás hagy némi kívánnivalót maga után – ezt mondta a Főpapnő.

De van vizük és van áram is. Sőt, ahogy De megtudta, még belső hálózatuk is van a számítógépiekhez. Ha igaz amit a Főpapnő elmondott, akkor tényleg nagyon frankón megcsinálták ezt a helyet maguknak. Mondjuk volt rá 300 évük…

Egy idő után hallja a kulcscsörgést, ismét nyílik az ajtó. A félénk lány, aki a Főpapnő előtt olyan riadtan kiszaladt, óvatosan dugja be a fejét. Tágra nyílt szemei félelemmel vegyes kíváncsiságot tükröznek. Dee felül. Próbál bátorítóan rámosolyogni. Bár nem tudja, ez mennyire sikerül az arcának sérülései miatt. Mindenesetre a lány megérti a célzást, mert óvatosan bemerészkedik.

– Te biztosan Daphne vagy – szólítja meg Dee.

A lány bólint, és nekiáll összeszedni a tányért, kicseréli a kiürült vizes kancsót egy újra.

– Dolores vagyok – nyújtja felé a kezét Dee. – De a Deet jobban szeretem.

A lány óvatosan kezet ráz vele, majd összeszedi az edényeket, és már indulna is. Dee azonban nem szeretne megint egyedül maradni.

– Tudom, hogy nem tudsz beszélni – szól utána Dee.

Daphne nyilván nem hallja, ezért Dee finoman megérinti a karját. A lány ijedten rezzen össze. Jól láthatóan tart az idegentől. Dee megbánja a könnyelmű érintést, de mégsem akarja a kedvesnek tűnő lányt elengedni. Az előző napok történései és az átélt sokk, valamint ez a sok újdonság, amit megtudott hirtelen elárasztják az idegeit.