Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

«A közelebbi vizsgálat azt mutatja, hogy Abélard nominalista volt, új elnevezés alatt.»

ELSŐ KÖNYV A FÉRFI FEJLŐDÉSE

II. BROMSTEAD ÉS ATYÁM

III. ISKOLA

IV. IFJÚSÁG

MÁSODIK KÖNYV MARGARET

I. MARGARET STAFFORDSHIRE-BEN

II. MARGARET LONDONBAN

III. MARGARET VELENCÉBEN

IV. A WESTMINSTERI HÁZ

HARMADIK KÖNYV A POLITIKA SZÍVE

I. AZ ÁLLAMFÉRFI REJTÉLYE

II. SZÖVETSÉGESEK KERESÉSE

III. ELSZAKADÁS

IV. A LAPPANGÓ NEMI KÉRDÉS

NEGYEDIK KÖNYV ISABEL

I. SZERELEM ÉS SIKER

II. A LEHETETLEN HELYZET

III. A FORDULÓPONT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Herbert George Wells

AZ ÚJ MACHIAVELLI

fordította
Tonelli Sándor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-259-3 EPUB
ISBN 978-963-559-260-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
The New Machiavelli

első kiadás: 1911

a borító José Benlliure y Gil (1858 – 1937) Önarckép fehér ingben
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

«A közelebbi vizsgálat azt mutatja, hogy Abélard
nominalista volt, új elnevezés alatt.»

G. H. Leewes, Hist. Philos.

«Közvetlen célunkra elégséges, hogy egyaránt
vannak gyengéd és kemény érzésű emberek.»

William James, Pragmatism.

ELSŐ KÖNYV
A FÉRFI FEJLŐDÉSE

I.
ELMÉLKEDÉS EGY KÖNYVRŐL, MELY SOHASEM ÍRÓDOTT MEG

1. §.

Mióta idejöttem, nagyon nyughatatlan vagyok és erőimet arra pazarlom, hogy rosszul kigondolt könyveket kezdek el újra meg újra. Negyvenkét éves korában az ember nem egykönnyen barátkozik meg az új életmóddal. Az elhagyott élet nyüzsgő emlékei még mindig hazátlan méhraj módjára zümmögnek a fejemben. Elmém zavaros tiltakozásokkal és védekezésekkel van tele. Ámbár előre láttam azokat a nehézségeket, amelyekkel az itt elmondandó bonyolult dolgok leírása jár, zavaromat még jobban növeli az a nagy hasonlóság, amely az én helyzetem és egy bizonyos Niccolò Machiavelli közt van. Ő az én koromban esett ki a politikából, s ő is, hogy lelke nyugtalanságát leküzdje, könyvet írt, mint ahogy most én cselekszem, könyvet írt a politika nagy alkotó szellemének az egyéni jellemhez és gyengeségekhez való viszonyáról. E tekintetben mély nyomjelzés gyanánt húzódik végig munkája az én tervem útvonalán. Ez a körülmény erősen tévútra vezetett. Hetekig próbálgattam a «Fejedelem» meddő és fáradságos utánzását s ezt az időt mindössze néhány hegyi kirándulás és azokon a kék és bíbor vizeken tett genovai utazás tett változatossá, melyekben Shelley elpusztult. Az elmúlt éjszaka aztán a zűrzavarosan összehordott anyag előtt üldögélve, végre olajágakból tüzet raktam és az egészet laponként elégettem, hogy aztán ma reggel tisztultan újra nekilássak a munkának.

Eközben azonban véletlenül elolvastam Machiavelli legtöbb munkáját, a Vettorihoz intézett botrányos leveleit sem véve ki, és most úgy érzem, teljesen felszabadultam irodalmi precedensem alól, mely azonban kétségkívül hasznos volt számomra. Nagy hírneve ellenére is rokonnak vélem magamat vele, és részleges utalással történetem tárgyára, az ő nevét írtam a címlapra. Rokonszenvet érzek iránta nemcsak az álom miatt, melyet meg akart valósítani, nemcsak politikájának emberi volta miatt, hanem természetének összetétele miatt is. Az ő bűnei játszottak közre az én fejlődésemben is. Ő maga már meghalt és elköltözött. A párthoz és pártcsoportokhoz való közvetlen viszonyai jelentéktelenséggé halványodtak. Csak széles módszere és felfogása maradt meg s befelé élő egyénisége, melynek minden kis parázna zugát úgy kitárták azóta, ahogy egy kortárs lelke sohasem tárulhat fel. Nekem is ezt a kettős fonalat követve kell írnom arról az alattomosan zavaró játékról, amely az ösztönszerű vágyak és szenvedélyek s az államférfiúság elvont álmai közt folyik. Azok a dolgok azonban, amelyek Machiavelli idején még nagyon távol estek egymástól, közeledtek egymáshoz. Nem a fehér és vörös szenvedélyek egymás elleni harcának egyszerű történetét akarom megírni.

Az államszervezés álma valóban nagyon régi álom a világ történetében, a regényekben azonban nagyon kis szerepet játszik. Plató és Konfucius nem az egyedüliek, csak a legkiemelkedőbbek ama elmék seregében, melyekben rokontörekvések éltek, melyek jobban szervezett, boldogabb, nemesebb és gondtalanabb emberek világáról álmodoztak. Hatalmassá növekedett városokat, gazdaggá és népessé vált nemzeteket képzeltek el. Kikötőket és fénylő hajóhadakat, csodásán megépített nagy útvonalakat, kiszárított mocsarakat és meghódított sivatagokat, a zűrzavar, betegség, szenny és nyomorúság megszűnését gondolták el. Követelték a zavarok megszűnését, melyek megsemmisítik az emberi lehetőségeket. Olyan szenvedéllyel és vágyódással gondoltak mindezekre a dolgokra, mint ahogy más emberek az elbájoló női szépség lágy vonalaira gondolnak. Manapság már az emberek százezrein uralkodik az államszervezésnek e fehér szenvedélye és majdnem mindenkiben, aki olvas és gondolkozik, él már a megoldásnak valamilyen fajtája is. Igaz azonban, hogy ez mindenkiben más és más benső dolgokkal van összefonódva.

Így volt ez Machiavellivel is. Elképzelem őt San Cascianóban, mikor a köztársaság bukása után visszavonultan él birtokán, tagjaiban talán még a kínzás sajgó fájdalmával, mellyel összeesküvését torolták meg. De ezek a kínzások nem tudták megszüntetni álmait. Ekkor íródott a «Fejedelem». Egész nap személyes ügyei után járt, szomszédait látogatta, családjával foglalkozott és mindennapi szórakozásait elégítette ki. Donato del Corno boltjában üldögélt, idegenül beszélgetve rosszindulatú társaságával, vagy könyvvel kezében, keserű emlékezésekkel telve, járta be birtokának magányos erdeit. Esténkint azonban hazatért otthonába és dolgozószobájába vonult. Az ajtóban, mint mondja, levetette a köznapi élet porától és szennyétől fedett paraszti ruháját, megmosdott, felvette «nemes udvari öltönyét», elzárta a fáradsággal és küzdéssel, egyéni szeretettel, egyéni gyűlölséggel és személyes sajnálkozással telt világ ajtaját s az elégedettség sóhajtásával adta át magát nagy álmainak.

Így szeretem őt elképzelni. Előtte ezüst gyertyatartós gyertyák fényétől megvilágított barna könyvek. Tiszta, finom kezében írótoll, mellyel a «Fejedelem» új fejezetét kezdi meg.

Számomra így, írásközben szimbólum ő. De szimbólum érzéki természete, visszatetsző vonásai és szégyenletes kisiklásai miatt is, amelyek valóságos kolduló leveleket íratnak vele könyve előszavában, ahol sürgetően emlékezteti ő magnificenciáját állandó balszerencséjére, mintha ez volna tárgyának legfontosabb pontja. Ezek a foltok teszik őt teljessé. Ez az oka, hogy inkább őt választom szimbólumnak, mintsem Platót, akinek köznapi életéről semmit sem tudunk s akinek siracusai Dionüsziosszal folytatott levelezése elveszett; vagy Konfuciust, aki a herceget keresve, akit taníthat, egész Kínát olyan erkölcsi botlások közt utazta be, melyek már elvesztek az idők ködében. Az ő apoteózisuk egyéniségük feledésbe merültével betetőződött. Platónál ehhez hozzájárult még a dicsőség is, melyet a szépség szerzett neki s mely ma elválaszthatatlanul össze van forrva hagyományával. Ők már az ideálok világába léptek és nevükkel minden szélhámos szabadon visszaélhet. De Machiavelli, aki közelebb van hozzánk és kevésbé ismeretes, még mindig teljesen emberi és a mi világunkból való, bukott testvér és egyidejűleg az előkelően öltözött és az íróasztala előtt előkelőén álmodó író.

Az erősebb és tökéletesebb államnak ez a látomása történetem vezető szelleme. Mikor azonban újra elolvastam a «Fejedelmet» és elgondoltam már elhagyott tervemet, megértettem, hogy az emberi gondolkozásnak az az örvénylő zűrzavara, melynek megtestesülését francia forradalomnak nevezik, e kérdés megközelítését teljesen megváltoztatta. Machiavelli úgy, mint kétszáz egynéhány évtizeddel előtte Plató és Konfucius, csak egy módját látták annak, hogy a gondolkozó ember, ha maga nem hatalmas, részese lehessen az államszervezés munkájának. Ez a mód pedig valamely fejedelem képzeletének megragadásában állott. Ezek a férfiak gondolataikat közvetlenül irányították a megvalósulás felé és helyzetük - hogy úgy mondjam, - titkári jellegűvé vált. Igaz ugyan, hogy Machiavellinek némi kétségei voltak abban a tekintetben, hogy vajon az általa óhajtott fejedelem Borgia Cesare legyen-e, avagy Giuliano, vagy Lorenzo, de mindenesetre fejedelemnek kellett lennie. Mikor a Machiavelli kora és a miénk közti különbséget még nem láttam tisztán, a fejedelemmel egyenértékű modern személyt keresgéltem. A Machiavelliéhez hasonló «ajánlást» terveztem meg, a walesi herceghez, Vilmos császárhoz, Mr. Eveshamhoz, egy bizonyos újságkiadóhoz, aki valamikor iskolatársam volt a City Merchants Schoolban, aztán J. D. Rockefellerhez, - megannyi olyan emberhez, akik különféle útjaikban, körülményeikben és lehetőségeikben fejedelmiek. Mégis tollam mindegyik esetben a gúny felé hajolt el, mert... mert rájöttem, hogy tulajdonképpen magam is olyan független vagyok, mintha fejedelem volnék. Az ajánlás nem volt helyes. A régi fajtájú fejedelem, a régi kis fejedelemség eltűnt a világból. A közjó csakúgy, mint a felelősség, ma már minden ember feltétlen tulajdona, míg Machiavelli idejében csakugyan teljesen egy ember ügye volt. De a fejedelem napjai, aki tervezett és irányított és aki minden hatalomnak központja volt, véget értek. Viszonyaink sokkal bonyolultabb állapotában ma már minden fejedelem és államférfi némileg szolga és minden intelligens emberi lény némileg fejedelem. Bőkezűen gondoskodó Lorenzók nem maradtak többé a világon titkári reménykedések számára.

Csodálatos, hogy a hatalom bizonyos értelemben hogyan tűnt el, más értelemben viszont mennyire megnövekedett. Itt ülök én, fegyvertelen és hitelét vesztett ember, kis íróasztalnál, egy apró, védtelen házban a szőlők között és emberi lény nem állíthatja meg a tollamat, ha csak meggyilkolásommal tudatosan fel nem áldozza saját magát, és nem pusztíthatja el írásom gyümölcseit másként, hacsak nem rablással és vétekkel. Sem király, sem zsinat nem ejthet hatalmába és nem kínozhat. Sem egyház, sem nemzet el nem hallgattathat. A kegyetlen és teljes elnyomás e hatalmai megszűntek. De ez nem azért van így, mert a hatalom megcsökkent, hanem mert megnövekedett és megsokszorozódott, mert megoszlott és specializálódott. A hatalom már régóta nem gátló, hanem tevőleges. Nem megakadályozhatunk, hanem cselekedhetünk. Korunk az előző korszakoknál gazdagabb hatalmas emberekben, olyan emberekben, akik, ha megvan az akaratuk hozzá, bámulatos dolgokat valósíthatnak meg.

Megvalósítható dolgok! Megvalósított dolgok! Az utóbbi az, ami olyan hatalmas képzetét nyújtja az előbbinek. Ha elgondolom a természeti és mechanikai tudomány, a gyógyászat és egészségügy haladását az utolsó században, ha a közoktatás és az átlagos teljesítőképesség növekedését, a manapság az ember szolgálatára igénybe vehető hatalmat, a puszta fizikai szaporulatot mérlegelem és összehasonlítom bármivel, ami azelőtt az ember rendelkezésére állt és ha meggondolom, hogy a feltalálóknak, kísérletezőknek, nevelőknek, íróknak és szervezőknek milyen parányi, elszórt, esetleges, fegyelmezetlen és szervezetlen kisebbsége fejlesztette ki az emberi lehetőségeket, fejlesztette pedig a nagy többség kicsinylése s a cselekvő ostobaság szenvedélyes ellenszegülése dacára, - képzeletemben szédületes arányokat öltenek az emberi nagyszerűség káprázatos kilátásai, melyeket a megfelelően megszervezett állam elérhet. Egy káprázatos pillanatra megvillannak előttem az elérhető magaslatok és a lehetséges ragyogó vállalkozások... Az ajánlás azonban más manapság, mert olyan könyvben lát napvilágot, amely az olvasók ezrei elé, egy megoszlott fejedelem szeme elé kerül. Lényegében ugyan ez sem más, mint a régi felhívás az emberi erőkifejtés egyesítésére s a zűrzavar megszüntetésére, de míg Machiavelli a körül hízelgett nagyúr előtt alázkodott meg benne, ma szívünk szavát kiáltjuk oda a láthatatlan emberi közösséghez. Az utolsó ajánlás, melyet az elmúlt éjszaka elégettem, nem egyes emberhez szólt, hanem a társadalmi alkotó érzéshez - minden emberben...

Ezenkívül még egy másik nagy lényegbeli különbség van a Machiavelli világa és az enyém között. Mi felfedeztük az asszonyt. Nekem úgy tetszik, mintha az ő korától terjedő nagy időközön át az asszony bekerült volna az államférfiak műhelyébe.

2. §.

Machiavelli felfogásában a nőiség iránti érdeklődés az életnek az állam művészetétől teljesen távoleső részébe tartozott. A nők a gyermekek hordozói voltak, de csak a császári Róma és napjaink új világa sejtette meg, hogy minő jelentőségük lehet az államban. A nő, így képzelte Machiavelli, végzi munkáját, mint ahogy a felszántott föld hordozza termését. Termékenységi hivatásán kívül vidám oldalát adja az életnek, munkára serkenti az érdemes férfiakat és elrabolja a fejedelmek óráit. Más szennyes dolgaival együtt az asszony gondolatát is kívül hagyta, mikor dolgozószobájába belépett. Kikapcsolta őket elméjéből. De a mi modern világunk terhes a nők óriási, félig kifejezett jelentőségének érzetétől. Ma, mintha közvetlenül ott állnának az ezüst gyertyatartók mellett, s beszélnek, mialatt Machiavelli ír, míg csak meg nem állítja tollát, hogy írását megvitassa velük.

A nemnek végzetes körülmény gyanánt való fokozatos felfedezése az, amit egybe kell olvasztanom politikai tevékenységemmel, ha képemet igaznak akarom. Életemben nagyon szorosan kerültek egymás mellé az elkésett észlelések. Életem elején nem ismertem a nőket. Először zavarólag és lealjasítólag jöttek közelembe. Csak nagyon későn, balszerencse után ismertem meg a férfi és nő szerelmének erejét és szépségét s csak akkor tanultam meg, hogy a rendezett társadalomban milyen nagy szükség van arra, hogy a jogosult képzeteknek keretet adjanak. Engem a szerelem vitt a romlásba, mert pályafutásom a szerelem lehetőségére és értékére való tekintet nélkül volt megalapozva. De a dolgozószobájába térő Machiavelli úgy tűnik fel nekem, mint aki nemcsak a földi életet, hanem annak nem sejtett lelkét is odakünn hagyta...

3. §.

Hogy egy lépéssel tovább vigyem a hasonlatot, - én is száműzött vagyok, mint Machiavelli volt San Cascianóban. Hivatal és vezető szerep el van zárva előlem. Politikai pályám, mely oly sokat ígért nekem, kettétörött és örökre befejeződött.

Kitekintek a szőlővel befuttatott verandáról egy hegyi fenyő ágai alatt. A távolban és túl a lilaszín völgyön, melynek oldalai lépcsőzetesen emelkednek és zöldes és csontfehér házakkal vannak beszórva, látom a sötétkéken csillogó liguriai öblöt, az ég peremén felhőszerűen lebegő hegyeket s eszembe jutnak az angol csatorna szürke hullámait hasító karcsú és fekete gőzhajók s az esőtől nedves, sötétedő utcák. Magam elé idézem, mintha ismét ott volnék, a Charing Cross nyüzsgő kijáratát, a keresztet és a pénzváltók irodáit, az óriási London ragyogó szennyét, a szüntelenül fel-alá hullámzó tömeget, az éjszakai lámpákat s a modern világ nagy, eső mosta szívének lüktetését és változatosságát.

Nehéz elgondolni, hogy mindezt sok esztendőkre, ha ugyan nem örökre, elhagytam. Gondolatban ismét a Palace Yardon járok s hallom a hansomok csattogását és zörgését s a motorok gyors, egyenletes zúgását; elevenen élő emlékeimben áthaladok a választási helyiségek zajgásán, ismét eseményszámba menő ebédeknél ülök a pincékhez hasonló régi éttermekben, a képviselőház alatt, a nyüzsgő és a választási harc jelentéseitől izguló nagy klubokra gondolok, amelyek reám nézve a lehetőség megnyílásai voltak. Látom a sablonokon kivágott neveket és számokat felszökni a zöld vásznon, választókerület, választókerület után, mormogás vagy hangos örömrivalgás közepette...

Mindez elmúlt és semmivé lett számomra. Ez az alkalom többé nem tér vissza. Bizonyára hallhatták már történetünknek valamely durva, pontatlan változatát és megalkothatták felőlem részleges ítéletüket. Én pedig itt ülök most kőből faragott asztalomnál, már félig kívül az életen, meleg, nagy, árnyas pihenésben, napfénytől beszórva, szőlőindáktól befüggönyözve. Papír van előttem, hogy mint Machiavelli cselekedte száműzetésében, bölcsességet szűrjek le azokból a dolgokból, melyeket pályám folyamán, mely most a válásommal befejeződött, megtanultam és tapasztaltam.

Alacsony kezdetből magasra jutottam. Lelke voltam pártomnak. Ki tudja, hol végezhettem volna, ha fegyelmezetlen természetemből nem csap ki a vérvörös láng és nem vet véget pályámnak örökre.

II.
BROMSTEAD ÉS ATYÁM

1. §.

Államokról, városokról és politikai dolgokról legelőször még térdnadrágos kisfiúkoromban gondolkoztam.

Ha arra gondolok, hogy ezek a dolgok miként kezdődtek agyamban, rengetegül nagy, kopár szoba tér vissza emlékezetembe, égbe vesző padmalyával, sérült linóleummal, piszkos gyékénnyel és egyéb hasonló dolgokkal tarkázott padlójával és fekete foltos faburkolatával. A kandallótól kétoldalt a szekrények állanak, rajtuk könyvtartók könyvekkel, a falon pedig Dél-Angolország meglehetősen rongyos, sárgásán fényezett, nagy geológiai térképe. A kandalló párkányán fehér korallszikla darabja és különféle ásatag csontok fekszenek, felette pedig agyvelőjét kitáró férfi hosszában kettévágott képe függ, hogy látni lehet élénken színezett belsejének bonyolódott szerkezetét. Különösen a padló jut eszembe; a linóleumon, melyet szárazföldnek neveztem ki, fakockákból városokat, falvakat és erősségeket szórtam el. Ugyanott meredek, négyszögletes hegyek - geológiailag az Orr-féle Cyclopaedia of the Sciences kötetei - emelkedtek. A szakadások, a fedetlen helyek s a le nem takart szegély kontinensem csatornái és nyílt tengerei voltak.

Még mindig végtelen hálával gondolok nagybátyámra, kinek fakockáimat köszönhettem. Bizonyára az olyan ritka felnőttek közé tartozott, akik nem feledték el a gyermekkor bánatait és álmait. Jómódú építőmester volt Nyugat-Angolországban. Atyámat is beleértve, három unokaöccse volt és mindegyik számára egy munkanélküli ácsmesterrel egy láda kockát készíttetett; nem a játékosboltok kevés kockából álló játékát, hanem igazán nagymennyiségű kockát, gyalult és csiszolt tölgyfából, körülbelül öt, két és fél és egy inches méretben és megfelelő fél és negyed kockákat. Több száz, sok száz volt belőlük. Hat olyan magas tornyot építhettem velük, mint én magam, és számuk minden építészeti tervhez, melyre vállalkozhattam, elegendő volt. Egész városokat építhettem utcákkal, házakkal, templomokkal és várakkal. Áthidalhattam velük minden szakadást a linóleumon, töltéseket építhettem a megkopott részeken, - melyeket mocsaraknak minősítettem, - alapul használva az egész kockákat, hajókat szerkesztettem és a nyílt tengeren át a szoba legtávolabbi kikötőjébe tolhattam. Egyebekben pedig ezt a világot nagyon fegyelmezett lakosság lakta, amely a születésnapokon és más megfelelő alkalmakkor kifejtett szorgalmas kunyorálásom révén, kétszáznál több ólommatrózra, lovas, gyalogos katonára és tüzérségre szaporodott fel.

Akik játékokról írnak, sohasem szolgáltatnak igazságot a kockáknak és katonáknak. E tanulmányok íróinak a játékszínházak dicsérete, a jelenetek kigondolása, az alakok kifestése, kivágása a papírlapokból, - egyszínű egy penny, színesen két penny, - az előadás szövege és pompája és a végső bonyodalom volt a közös tárgyuk. Nekem is volt ilyen színházam, de sohasem szerettem és nem sokat vártam tőle. Kockáim és katonáim voltak az én örökös színjátékom. E kockák változatai állandóan ébren tartották érdeklődésemet azáltal, hogy megadták a bonyolult építkezések titokzatosságát és varázsát, hosszú folyosókkal, lépcsőkkel és ablakokkal, melyeken belsejükbe lehetett bepillantani. Papírszalagokkal ferde utakat lehetett csinálni és csúcsukról márványtömböket lehetett legurítani alapzatukig, onnét pedig egy várakozó hajó fedélzetére lehetett gördíteni őket. Voltak azonkívül erődök, tüzérségi állásokkal, melyekhez fedett utakon jutottak el katonáim. Volt kereskedelem is. Boltok, piacok és raktárházak telve mustárvirág-, és szegfűmaggal, farkasbabbal és más kerti magvakkal. Ezeket az árukat gyufaskatulyákban és orvosságos skatulyákban raktároztam el, vagy régi kesztyű ujjakból készült és cérnával bekötött zsákokba csomagoltam és a nagy katonai úton kocsikon szállítottam az ostromolt erősségbe, az indiai határon, túl a linóleum kopott helyein, melyek borzalmas mocsarakat képviseltek. Az úton csaták játszódtak le.

A «nagy út» még mindig tisztán él emlékezetemben. Már elfelejtettem, hogy melyik jóltevőm ajándékozott meg több, nagyon vad, vörösbőrű ólomindiánnal, - azóta se láttam ilyen harcosokat. Atyám kunyhókat segített készíteni barna papírból s ezeket egy addig elhagyatott vidéken helyeztem el egy régi utazótáska gyűrődött ormai alatt. Azután meghódítottam őket és megszálltam országukat. (Sajnos kihaltak, - kétségtelenül a civilizációval való érintkezés következtében. Egyet az atyám taposott el. Országuk újból vadonná lett s egy ideig egy óraszerkezetes, hatalmas méretű krokodil pusztította.) A szenesvödör irányában, a rongyos kandallószőnyeg járhatatlan sűrűségei közelében néhány lándzsáját lóbáló porcelán zulu földje és rendetlenül egymásra halmozott kockákból álló hegyvidék terült el, mely rejtelmes és csodálatos barlangokat és több arany-, és ezüstpapír bányát rejtegetett magában. E sziklák változatos, veszélyes, bár gyakran invalidus és csonka állatvilágát Noé bárkájának néhány megmaradt darabja alkotta. A vidék természetes vadságát a kerti sövény fűzeiből és a bukszusokból való fákkal fokoztam. E területek mellett vonult el országutam, melyen áruk gördültek fel és alá; áthidalta a linóleum szakadásait, az Encyclopaedia halmai alatt alagutakon ment át, - egyik alagút három kötet hosszúságú volt, - majd művészien megépített lépcsőzetben fejeződött be, amely a meghódított indián föld szikláira vezetett. Mindezt fehér papirosból készült sátortáborok és kockákból emelt őrházak védelmezték.

A padlón folytatott játékaim mindenesetre több esztendőre terjedtek. Majd egyik, majd másik ötlet bekapcsolása révén kis kezdetből erősen kibővültek. Ha jól tudom, hét éves koromtól tizenegy vagy tizenkét éves koromig tartottak. Időszakonként játszottam őket s ma sokkal jelentősebbeknek tűnnek fel, mint annak idején. Nagy nekihevüléssel játszottam s azután hosszú időre elfelejtettem őket. Tavasszal és nyáron többnyire a házon kívül voltam s az iskola is korán lekötött. Ha most visszagondolok játékaimra, nemcsak megnövekedve és átalakulva látom őket, hanem összekeverednek előttem s mintha közelebb esnének hozzám. Úgy emlékszem, hogy egy felhúzható vonat gördült fel s alá. Egy vagy két óraműre járó hajó s néhány játékvitorlás, megfenekelve nem tett egyebet, csak kihorgonyozva hevert a padlón. Egy csapat visszataszító és egészen bearanyozott lovast, - egyik leány nagynéném ajándékát - mint egykor Nero a keresztényeket, középületeim díszítésére használtam föl, vagy testvérgyilkos golyókká olvasztva őket, a kertben egy rézágyúból ólomdarabokká lőttem velük a többit.

A padlón elterülő birodalom ma is sokkal élénkebben és aprólékosabban él emlékezetemben, mint sokan ama szoknyák, lábak és cipők gazdái közül, akik vigyázva lépegettek át területén. Néha ugyan, - óh jaj! - seprővel csaptak le rá és a civilizáció fejlődésének több napi fáradságos munkáját általános rombolás közben semmisítették meg. Még ma is emlékszem ezekre a gyűlöletes és elcsüggesztő katasztrófákra. Mint Noénak az özönvíz előtt, nekem is előjelek adták hírül a bekövetkezendőket, s ha nem méltattam figyelemre a jeleket, durva, kivörösödött kezek csaptak le birodalmamra, kiragadták a helyőrségeket az erődökből, a tengerészeket a hajókból, kíméletlenül hajigálták őket rossz dobozaikba, úgyhogy puskájuk és kardjuk eltörött, a nagy országút gyönyörű kanyarulatait romhalmazban söpörték össze, a zuluk földének sűrű őserdejét pedig a tűzre vetették.

- Úgy bizony, Dick úrfi - szólalt meg ilyenkor a világrombolás hangja - tegnap este mindent el kellett volna rakosgatnia. Én nem várhatom meg, míg valamennyit elszállítja hajóin. Nekem meghagyták, hogy mit csináljak és el is akarom végezni a dolgomat.

Szempillantás alatt összes szárazföldjeim és országaim vízben örvénylettek és csattogtak a padlórongy suhintásai alatt.

Óriás látogatóim közül ez volt a leggonoszabb, de anyám, a drága lélek, bizonyos mértékig szintén réme volt mikrokozmoszomnak. Lehajló szélű cipői, olyanfajta fakó testű és fényes orrú cipői, amilyenek már úgy hiszem eltűntek a világból, és rojtos selyemruhája nagyon romboló hatásúak voltak a nagy országút merészebb viaduktjaira. Ahogy visszaemlékezem, állandóan keresett engem. Keresett, hogy étkezni menjek, keresett, hogy sétálni vigyen, vagy pedig, - iszonyatos esztelenség! - keresett, hogy megmosdasson és lekeféljen, és az államrendszerekből sohasem látszott semmit sem megérteni, melyeken pedig végig kellett lépdelnie, ha felém közeledett. Vasárnaponként minden játékot eltiltott, kivéve azt, hogy a fakockákat templomépítésre, a katonákat templomi díszmenetre, Noé bárkájának maradványait pedig egy svájci tehenészet állataival összekeverve, biblikus használatra alkalmazzam. Nem tudta azonban, hogy melyik építményem templom és melyik nem, hacsak szemmelláthatóan nem volt megrakva ágyúkkal. Vasárnap délután olykor azért Chicagót is játszottam, Istentől rettegve szívemben s azzal a hazug ürüggyel, hogy újfajta bárkát építettem.

A Chicago-játék atyámnak a sertés nagyvágásokról adott leírásán és néhány chicagói képen alapult. Állataimat, melyek tulajdonképpen mind a bárka állományához tartoztak, ideiglenesen sertéseknek minősítve, körülményes feljárókon egy központi istállóra vezettem, melyről egy kéregpapír csúsztatón négyesével jöttek le és egy kockákból épített aknába, majd néhány meredek lépcsőn át mozgó járdához jutottak, ahol a fővágómester - azelőtt Noé - fonalból hurkot csavart lábuk köré és tűhorgok segítségével egy dróton egy másik csonkalábú vágómesterhez - azelőtt Noé felesége - továbbította őket, aki egy régi ébresztőóra belső szerkezetének felhasználásával katonai konzerveket készített belőlük.

Anyám nem értette meg a játékaimat, de az atyám igen. Édesapám otthon élénkszínű harisnyákat és mintázott papucsokat viselt - anyám a lakásban nem szerette a cipőt, - és a kis székemre szokott ülni és csodálatos megértéssel és rokonszenvvel szokta tanulmányozni a padlón elterülő kis világomat.

Tőle kaptam a legtöbb játékomat s nyilván a legtöbb ötletemet is. «Itt van egy kis hullámbádog, - szokta mondani, - használhatod tetőnek vagy kerítésnek», - és kezembe nyomott egy csomó olyan redőzött kemény papírt, amilyent orvosságos üvegek csomagolásához szoktak használni.

Vagy pedig: «Dick, nem látod, hogy egy tigris szabadon kóborol az országút mentén? - nem kellene bekeríteni jószágaidat?» Ugyanakkor egy új, nagy ólomtigrist pillantottam meg, mintha külön az én világom számára teremtődött volna. Megjelenése külön vadászati expedíciót és sok fáradságos munkát kívánt. Élve kellett elfogni, hogy a városi állatkertben lehessen elhelyezni a már foglyul ejtett és megszelídített sárkánykrokodil mellé. A sárkánykrokodilt szelídnek kellett tartanom, hiszen kulcsa elveszett, belső szerkezete és rúgója pedig hiányzott.

Atyám változatos és rendszertelen olvasmányainak köszönhetem azt a megbecsülhetetlen szerencsét, hogy gyermekkoromban, Jules Vernét leszámítva, nem volt ifjúsági könyvem. Atyám a Bromstead Institute-ból hozott magának könyveket és nekem elhozta Fenimore Coopert, Mayne Reidet és más illusztrált történeteket. Egyet az orosz-török háborúról és egy másikat Napier abesszíniai expedíciójáról, végis-végig elolvastam. Köztük volt még Stanley és Livingstone, Wellington, Napokon és Garibaldi élete s a Punch régi évfolyamai, melyekből első politikai képzeteimet merítettem, amelyeket aztán felnőtt koromban csak éveken át tartó elmélkedéssel tudtam módosítani. Odahaza volt Wood természetrajza, Green illusztrált angol története, Irving könyve Kolumbusz kortársairól, egy földrajzi munkának nagy csomó bekötetlen füzete, mely, ha jó emlékszem, Utazás a föld körül címet viselte s idegen helyek képeit tartalmazta. Clarke Újtestamentuma, Palesztina térképével és más, aukciókon vásárolt, változatos tartalmú ismeretterjesztő könyvek is megtalálhatók voltak házunkban. Megvolt még Sowerby növénytana is, sok ezer angolországi növény gondosan színezett képével és a nappali szobában még egy-két fontos munka. Meg volt engedve, hogy lapozgassam őket, sőt még az is, hogy vasárnaponként és a szokatlan tisztaság egyéb eseteiben a földre feküdjek velük.

A padlásszobában pedig egy alkalommal egy nagyon régi, elfeledett térképet találtam, a madártávlatok modorában, mely a Krím-félszigetet ábrázolta s annyira elbűvölt, hogy egy tű segítségével órákon át hajókáztam vizein.

2. §.

Atyám ösztövér ember volt. Kissé gyűrött, olcsó posztóruhákat viselt és kezét nadrágzsebében tartotta. A természettudományok tanára volt s a régi kenti Science and Art Department alá tartozó Bromstead Institute-ban volt néhány állandó osztálya, de ezenkívül mint bejáró tanár más intézetekben is tanított. Bevételeinket anyámnak évenként körülbelül száz fontra rúgó jövedelme és három palotaszerű, de szerkezetileg elhibázott stukatúros házunk bér jövedelmei egészítették ki.

Nagy, esetlen, szerfelett magas épületek voltak, a Victoria-korszak legelejének stílusában, a bromsteadi állomás közelében. Mély és nedves alsó helyiségeik voltak, olyan szenespincékkel és konyhákkal, melyeket csak a szolgaszemélyzetre haragvó építész építhetett. Ha csakugyan így volt, az építész felülmúlta önmagát, de végül vereséget is szenvedett, mert cseléd ezekben a házakban másként nem akart megmaradni, mint kivételes bérek, vagy a lustaság elnézése, vagy a feleselés kivételes szabadsága ellenében. A házak minden emelete tizenkét-tizenöt láb magas volt, - ami a meleg égöv alatt nagyon hűvös és kellemes lett volna. A lépcsők meredeken emelkedtek és használatra alkalmatlan padlásszobákban végződtek. A padmalyokon klasszikus mintájú, nagy gipszdíszítések voltak, melyeknek törmelékei néha meglepetésszerűleg zuhantak le, a falkárpitok rikítóak és nagy mintájúak voltak s a füst és rosszul kijavított sérülések erősen tarkázták őket.

Minthogy édesatyám képtelen volt a három ház közül egy időben egynél többet bérbe adni s azt is csak különcködő és nem kívánatos lakóknak, azt a politikát követte, hogy a két másiknak egyikében maga lakott s a bért, amit a kiadott ház után kapott, mindháromnak szüntelenül szükséges javítására fordította. Egyes javításokat maga is elvégzett, miközben kurtaszárú pipájából füstölgetett, amit anyám a lakásban nem engedett meg neki. Az el nem foglalt kertekben felületes, gondtalan és nem mindig szerencsés módon főzelékféléket termesztett. A három ház északnak nézett s annak az egynek a hátát, melyben mi laktunk, futószőlő fedte. A futószőlőnek tavasszal borsószerű zöld szemei voltak, kedvező ősz esetén pedig tökéletlenül érett fekete bogyókat termett csemegének. Ez a futószőlő nagy szerepet játszott életemben, mert tizenhárom esztendős koromban atyám nyesegetés közben ott szegte nyakát.

Atyám abból a fajtából való volt, melyet az eszmék emberének neveznek, de eszméi nem mindig voltak szerencsések. Nagyatyám önálló iskolamester volt, a tanítók kollégiumának egyik alapítója és iskolájában édesapám mindaddig segédkezett neki, mígnem a növekvő verseny és a növendékek megfogyatkozása nyilvánvalóvá nem tették, hogy a képesítés nélküli egyének által fenntartott kis magániskolák napjai meg vannak számlálva. Erre atyám nekifeküdt és a természettudományok tanárává képesíttette magát a Science and Art Department alatt, melynek hivatása ebben az időben az angol nép zömének tudományos és művészi nevelése volt. Édesapám a természettudományok tanítására és kormányösztöndíjak megszerzésére vetette magát nagy, habár átmeneti jellegű buzgalommal és sikerrel.

Atyámnak régebbi és energikusabb éveire nem tudok visszaemlékezni. Szüleim középső éveinek voltam gyermeke. Mikor megnősültek, atyám harmincöt éves volt, anyám pedig negyven elmúlt és így atyám tanári pályájának csak hanyatló éveit láthattam.

A Science and Art Department azóta teljesen eltűnt a világból s a mai emberek a nagy készséggel és nagylelkűséggel megfeledkeztek róla. Szervezetének, személyzetének és szellemének egy része, többé-kevésbé megemésztve, a Board of Educationban él tovább... A világ halad, még a kormányzata is. Csodálatos, hogy ifjúkorom és első férfikorom otromba s korlátolt kormányzati szervei közül mennyi volt kénytelen helyét tudományosabb és megfelelőbb szervezetnek átengedni. Gyerekkoromban Bromsteadet, melyből ma már város lett, egy Local Board nevű különös testület igazgatta, - ez volt a testületi közigazgatási szervezetek korszaka, - s ma is emlékszem, mikor egy reggelinél atyám hangos örömben tört ki, hogy London megszabadult a Metropolitan Board of Works züllött és kártékony malmától. Ugyanilyen természetű iskolai hatóságok is voltak. Már erősen bent voltam a politikában, mikor a londoni városi tanács kinyújtott csápjai a London School Boardot felszippantották.

Hogy az államról alkotott modern eszmék mennyire újak, legjobb mértéket ad az, hogy a közoktatás igazi kezdete atyám idejébe esik és hogy még akkor is nagyon sok intelligens ember és jó hazafi módfelett megdöbbent, amikor az állam ebbe a kérdésbe akart belenyúlni. Atyám születése idejében még mindenfelé akadtak Angliában írástudatlan emberek, akik egy könyvet nem tudtak elolvasni és otromba kézjegyükön kívül egyebet nem tudtak leírni. A lakosság nagy tömegei egyáltalán semmiféle oktatásban nem részesültek. Csak kevésszámú iskola virágzott kivételes szülők patronátusa alatt. Az egész országban mindenfelé süllyedőfélben és tünedezőben voltak a régi alapítványi középiskolák. Sok közülük már teljesen be is zárult. Az új népesedési központokban sötét tudatlanságban sínylődő és nyomorgó gyermekek tömegei éhbérért dolgoztak a gyárakban s az önkéntes adományokból és a felekezetek versengéséből élő, rosszul felszerelt és nem elegendő személyzetű nemzeti és brit iskolák hatástalan harcot folytattak a tobzódó sötétség ellen. A viszonyok orvoslás után kiáltottak, de a közöny és előítélet mérhetetlen tömegét kellett leküzdeni, míg az orvoslás lehetségessé vált. Talán valamikor egy szorgalmas és világos áttekintésű történetíró kibogozza azoknak a mozgatóerőknek és gátló körülményeknek, kommercializmusnak, utilitarizmusnak, megrögzött konzervativizmusnak, humanitárius lelkesedésnek zűrzavaros szövevényét, melyből mai közoktatási szervezetünk megszületett. Már régóta arra a meggyőződésre jutottam, hogy az új társadalmi intézményeknek szükségszerűleg zűrzavarban kell megszületni s hogy eleinte durva és nevetséges formában jelentkeznek. A kormánynak önmagához való bizalmatlansága igen nagy, az átlagos intelligencia pedig túlságosan alacsony volt a Victoria-korszakban ahhoz, hogy új hivatását hivatásszerűen lássa el s hogy tanítókat neveljen, iskolákat építsen és rendezzen be, pedagógiai tanulmányokat kezdeményezzen és jól megírt tankönyveket adjon ki. Úgy vélték, hegy ezek egyéni és helyi föladatok. Mikor pedig kiderült, hogy az egyéni és helyi jellegű erőkifejtés elégtelen, csak húzódozva igyekeztek azt pénzbeli támogatással előmozdítani. Az állam vizsgáztató gépezetet helyezett működésbe a tudományban, művészetben és az elemi iskolákban egyaránt. Pénzbeli támogatást, szakkifejezéssel: ösztöndíjakat adott az elért vizsgái eredményekhez képest azoknak az iskoláknak, melyeket a gondviselés létrehozott és e világba helyezett. Úgy vélték, hogy ezen a módon létrehozzák a keresletet, ami annak a kornak a hite szerint, feltétlenül biztosította a kínálatot. Megteremtették az ösztöndíjhajszolás iparát, aminek szükségképpeni melléktermék gyanánt a közoktatást kellett eredményezni.

Végeredményben ez a hit a képesítés megszerzésének kényszerére volt alapítva, de az ösztöndíj hajhászás az én gyerekkoromban még teljes virágzásban volt. Ami atyámat és a Science and Art Departmentet illeti, a vizsgázás ügye kiválóan tudományos férfiakra volt bízva, akik azonban egyáltalán nem értettek a tanításhoz. Attól féltek, hogy ha ugyanazokat az osztályokat tanítanák, amelyeket vizsgáztatnak, igazságtalanságok történhetnének, így aztán évről-évre ugyanazok a kiváló személyek összeállították kérdéseiket és arra kényszerítették alantasaikat, hogy az e kérdésekből folyó feleletek növekvő ezreit olvassák és megjegyezzék. Ennek az lett az eredménye, hogy néhány év alatt a kérdések ismétlődését pontosan ki lehetett számítani, minthogy pedig a tanítás gyakorlati célja nem az volt, hogy a népnek a tudományt tanítsa, hanem az, hogy miként kell megfelelni a kérdésekre, az ösztöndíj szerzés ipara minden más célszerű neveléstől könnyen megkülönböztethető alakot öltött.

A korszellemmel más jelentős kompromisszumokat is kellett kötni. A tudomány és vallás között ez időben előtérbe nyomuló szerencsétlen összeütközést, ha jól emlékszem, azzal enyhítették, hogy a humanista tudományok egyetemi fokozatait és a lelkészi diplomákat a hivatalos egyház tudományának tanításához ex officio adták, az iskoláknak segédeszközökkel, könyvekkel, anyaggal való ellátását pedig a magánvállalkozásra bízták, aszerint, hogy a cél tekintetében az illető kerületben milyen felfogás uralkodott. A magánvállalkozás nagyon jó üzletet csinált a könyvekből. Egész sor versenyző cég és kiadó támadt a Science and Art Department munkájának specializálására. Ezek olyan tankönyveket termeltek, melyek pontosan azt a mennyiségű és minőségű tudást adták, mely az egyes fokozatokban annál a huszonöt tárgynál szükséges volt, melyre a kívánatos tudományok felosztattak, kiadattak továbbá olyan füzeteket, tanmeneteket és utasításokat, melyek a tudományos készségnek tekintett módszert és eljárást pontosan tartalmazták. Minden könyvnek minden fejezete teljesen a vizsgáztatók szája íze szerint volt írva s az előző évek anyagából összegyűjtött kérdések függelék gyanánt következtek minden fejezet után. Ezzel a módszerrel a tanító az ösztöndíjszerzési képesség legmagasabb fokára volt képes emelni osztályát s természetesen a magyarázat minden más módját félre is dobta. Először feltette növendékeinek a kérdéseket s azután lediktálta a szokványos feleleteket.

Ez volt atyám oktatási rendszere. Mint kezdő ösztöndíjas, tízéves koromtól egészen a haláláig az ő osztályába jártam s így emlékszem vissza rá, amint a katedra szélén ül, néha egy ásítást fojt el és a csalhatatlan formulákat diktálja a padokban ülő és serényen körmölő osztálynak. Néha megmozdul, hogy az állványon nyugvó falitáblára lassan és megfontoltan, színes krétákkal diagrammot rajzoljon, melyet az osztálynak színes ceruzákkal kell lemásolnia. Néha valami mintát mutat be, vagy kísérletet rendez. Az intézetnek az a helyisége, melyben tanított, a Science and Art Department által ehhez vagy amahhoz a tárgyhoz szükségesnek előírt bizonyos számú készülékkel volt felszerelve, melyeket atyám saját térképeivel, diagrammjaival és rajzaival egészített ki.

Igazán azonban sohasem végzett kísérleteket, kivéve, hogy a rendszeres növénytanban néha közönséges virágokat darabokra szedetett az osztállyal. Nem szívesen végzett kísérleteket, mert a kísérlet az időt, a gázt és a jó anyagot romboló módon fogyasztotta és mert gondatlan és ideges kezében az intézet eszközei, sőt még diákjainak élete is veszélyeztetve volt. Azonkívül az igazi kísérletek tisztogatással is jártak és ami talán mindennél fontosabb, mindig rosszul végződtek és az éber növendéket komoly és nyilvánvalóan demoralizáló vitákra csábították. Életemben már nagyon korán megérlelődött bennem a természet tudománytalan szeszélyességének és annak az át nem hidalható örvénynek a tudata, mely a rendszeres tudományt a csalóka ténytől elválasztja. Tudom példának okáért, hogy a tudományban akár a XII. sz. tárgy, a szerves vegytan, vagy a XVII. sz. tárgy, az állati élettan szerint, ha egy pohár mészvízbe belefújnak, akkor az pillanatnyilag zavarossá válik, míg, ha folytatják a fúvást, megint kitisztul. A valóságban azonban a mészvízzel teli poharat addig fújhatja akárki, míg csak arca ki nem vörösödik és a füle töve meg nem fájdul, az ugyan nem lesz zavaros. Azt is tudom, hogy a tudomány szerint, ha kálium-klorátot teszünk egy retortába és a Bunsen-égő fölött melegítjük, oxigén szabadul fel és vízben felfogható. Ha azonban a valóságban kíséreljük meg, a tartóedény hangos roppanással szétreped, a kálium-klorát sisteregve a lángba hull, a kísérletező meglepő őszintén és érthetőn elkáromkodja magát: «A fészkes fenét!» - a hátsó üléseken pedig egy női hallgató felkel és elhagyja a termet.

A tudomány a természet rendszeres meghódítása s én nagyon jól megértem, hogy ez az ősi lázadó nem hajlandó segédkezni tulajdon leigázásában. És nagyon jól meg tudom érteni atyám előszeretetét az úgynevezett illusztratív kísérlet iránt, ami egyszerűen abból állt, hogy a készüléket minden hozzávaló anyagok nélkül, a Bunsen-égőt tisztán és hidegen az osztály elé helyezte s azután lassú ékesszólással kifejtette, hogy a valóságban mit kellene beletenni, ha valaki oly meggondolatlan volna, hogy az esetet az illusztráláson túlvigye s hogy a valóságban minek kellett volna megtörténnie, ha ezt megtette volna. Meglehetősen nagy tehetsége volt az élénk előadáshoz s így el tudta velünk képzeltetni mindazt, amit előadott. Az osztály, megszabadulva minden kellemetlen, ideges feszültségtől, megrázkódtatás nélkül folytathatta nyugalmas életét s ha valamit nehéz volt megérteni, atyám egy egyszerűsített módozatot mutatott be a táblán, hogy azt lemásolják. Ugyanígy szokta felírni a táblára a szokatlanul nehéz, de ösztöndíjszerző jellegű szavakat is, mint «empyreumatikus» vagy «botroydalis».

Némely állandóan használt kifejezést egyáltalán nem magyarázott meg. Emlékszem, hogy egy ízben felnyújtottam az ujjamat és előadása áradatának kellős közepén megkérdeztem:

- Mi a pihe, kérem szépen?

- Csapadék.

- Igen, de mit jelent?

- Oh! Pihe! - mondta az atyám. - Pihe! Mire való... - Azután kinyújtotta a kezét és ujjait egy másodpercig rezegtette a levegőben. - Ilyenforma - mondotta.

Én megelégedtem a magyarázattal, de ő, miután megadta, még gondolkozott egy pillanatig.

- Olyan, mint a pehely az ágyadban - tette hozzá és tovább folytatta az előadását.

3. §.

Atyámban a gyakorlati ügyek iránt természetes érzéketlenség igen nagy mértékben volt meg. De ez az érzéketlenség nála gyakorlati vállalkozási kedvvel és vérmes természettel elegyült, olyan mértékben, mint ahogy azt más embernél még nem láttam. Könyveitől, újságjaitól, vagy saját képzeteitől ösztönözve mindig új dolgokat akart megvalósítani, de mert sohasem tanulta meg életében, hogy valamit megfelelően végezzen, balsikerei teljesek és tökéletesek voltak. Egy ízben a belterjes gazdálkodás kedvéért majdnem otthagyta pályáját, olyannyira beleszeretett az utóbbinak lehetőségeibe. A trágyának különleges bűze, melyet saját kémiai elmélete alapján állított elő, nyílt sebe egész életem szaglási emlékeinek. A belterjes gazdálkodás időszaka nagyon élénken él emlékezetemben. Már élete végére esett, mikor én tizenegy vagy tizenkét éves lehettem. Sokszor mozgósított, hogy hernyókat szedjek, vagy hogy lámpafény mellett kísérjem őt éjszakai gazdasági kirándulásaira, ami megakasztotta a másnapi iskolára való előkészületemet. Atyám mindkét kert pázsitját fölásta és óriási lelkesedések rohamaiban, - melyeket azonban a kert iránti undor időszakai váltogattak, - kapálta és trágyázta. Heteken át minden étkezésnél arról beszélt, hogy egy acre körülbelül nyolcszáz fontot fog jövedelmezni neki.

A kert, még ha nem izgatják is belterjes rendszerekkel, olyan pontos kezelést igénylő valami, mint egy csecsemő. Ügyelni kell szeszélyeire. Nem várakozik mívelőjének tetszésére, hanem mindenre megvan a maga ideje. A belterjes kultúra nagyban fokozza ezeket az embert zavarba ejtő hajlandóságokat. A kertet érzékennyé és hisztérikussá, elkábított, rendszertelen és túlizgatott kertté változtatja. Atyám hamarosan nagyon szerencsétlen eredményeket ért el mindkét telkünkkel. Elejétől végig minden rosszul sikerült és ha atyám műtrágyái mást nem is, de a kezdettől fogva jelentkező káromkodásokat elég belterjessé tették. A borsó eltűnt, mielőtt három inchnyire megnőtt volna. A bab csak szemetet termett. A burgonya permetezésének egyetlen szemmellátható hatása az volt, hogy rosszullétre való hajlandóságot ébresztett a macskában. Az uborka indáját a ház mögötti úton bombázó gyerekek sebezték meg s minden uborkánk rejtelmesen megkeseredett. A hátsó út szórványos járókelői nagyon zavarták a belterjes munkálkodást, mert, ha valaki arra jött és nézte a munkát, atyám mindjárt abbahagyta és bejött a házba. Különleges trágyája a kíváncsi természetekben a kérdezősködés zavaró ösztönét szokta felkelteni.

A sorok ásásánál és a veteményes ágyak beosztásánál nem vette igénybe a mérőzsinórt, hanem túlságosan megbízott saját szemében. Úgy az ebből következő ferdeség, valamint a felállított különböző szélfogók és madárijesztők furcsa képet adtak a kertnek. A megkezdett, de soha be nem fejezett öntözőberendezés, melynek segítségével a 2. számú ház tetejéről és melléképületeiről egyszerre kellett volna mindent vízzel elárasztani, továbbá egy nagy bodzabokorcsomó, melyet elmulasztott vassal vagy tűzzel teljesen kipusztítani, szokatlanul elhagyatott és elhanyagolt külsőt kölcsönöztek a belterjes művelésű kertnek. A Szennyvizeket Hasznosító Társaság behatása alatt már lépéseket tett házunk gyűjtőcsatornájának elágaztatására is. Szerencsére azonban ezt még idejében abbahagyta. Megkezdett műveleteiből alig fejezett be valamit. Vagy valami más lett sürgősebb neki, vagy egyszerűen kifáradt. A 2. számú területnek nagy részét még csak fel sem ásta.

Végezetül az ügy kiállhatatlanságig izgatta. Sohasem volt embernek kevesebb érzéke a kertészkedéshez, mint neki. A főzelékfélék lázongása, melyeket ő hozott világra, hogy szolgálatára és hasznára legyenek, kibillentette a türelméből. Néhány ilyen rossz hangulatú nap után a kertben sétáltunk és vagy a történelemből, vagy a társadalmi szervezkedésről beszélt nekem, vagy pedig valamelyik könyvről, melyet elolvasott, magyarázott. Nem törődve az én szellemi fejlettségemmel, arról beszélt, ami őt érdekelte. Egyszerre észrevette, hogy a gyom mennyire elhatalmasodott.

- Erre nincsen szükség, - mondta és kitépett egy maroknyit.

Utána még több gyom következett. A beszélgetés töredékesebbé változott. Keze földdel tapadt tele. Körme fekete lett, a gyom elszakadt ügyetlen mozdulata alatt s gyökere a földben maradt. Sötétedni kezdett. Kedvetlen elképedéssel nézte ujjait.

- Ezek az átkozott gyomok! - tört ki a szívéből. Beszélgetésének vége szakadt...

Még emlékezem, amint alaposan bepiszkított ruhával és kezekkel berohant a ház csendjébe. Úgy tört be, mint a szélvész.

- Tele vagyok ezzel az átkozott piszokkal és hat órakor mezőgazdasági kémiát kell előadnom! Az Isten verte volna meg! Oooh!

Az anyám képtelen volt megtanulni, hogy ilyenkor legjobb hagyni, hogy kikáromkodja magát. Mereven állt a fürdőszobában és nem volt hajlandó előadni a törülközőt, melyet keresett.

- Ha ilyen dolgokat mondasz...

Az atyám valósággal táncolt dühében és elhajította a szappant.

- A törülközőt! - kiáltotta és a szappanos vizet csapkodta ujjairól minden irányban. - A törülközőt! Tőlem megszökhet az osztály, ha nem adod ide a törülközőt! Mindent abbahagyok, értsd meg, mindent abbahagyok!...

A salátatermés sikertelensége végre fordulópontra juttatta az ügyet. A kis lugasban az angol rendhagyó igéket tanultam, mikor az eset megtörtént. Még mindig látom atyámat s különleges tenor hangja még visszhangzik agyamban, amint az egész világ hallatára harsogó hangon mondja véleményét a belterjes kultúráról és a vele gúnyolódó szemtelen növényeket kapával vagdossa ki. Alig egy hete vagy valamivel előbb kötözgettük meg őket raffiahánccsal, most pedig a fele elpusztult, a másik fele pedig vékonyan magasba szökött. Atyám kétkézre fogta a kapát és így csapkodott. Nagyokat suhintott és minden csapásnál kiáltotta:

- Nesze neked! Nesze neked!

A levegő tele volt a kudarcot vallott saláták roncsaival. Fantasztikus pusztítás volt. Olyan volt, mint a francia forradalom hidegvérű zsarnoksága, a kényeztetve élősködő arisztokraták kiirtása. Mikor dühét kielégítette rajtuk, más martalék után nézett. Léket ütött a két legszebb tökön, lecsapta egy fél sor articsókának a fejét és hatalmas lendülettel vágta kapáját az uborka szárába. Ennek a jelenetnek a rettegéséből még ma is érzek valamit, mikor ezeket a sorokat írom.

- Nahát fiacskám, - mondotta atyám jóleső öröm kifejezésével közeledve felém - végeztem a kertészkedéssel. Gyerünk sétálni, mint ahogy értelmes lényekhez illik. Elég volt ebből, - arcát egy pillanatra keserű utóérzés torzította el, - hogy salátát dédelgessek.

4. §.

Ez a délutáni séta sok oknál fogva megragadt emlékezetemben. Az egyik az, hogy messzebb mentünk, mint amennyire valaha jártam azelőtt, túl Kestonon, majdnem Sevenoaksig s vasúton jöttünk haza Dunton Greenből. A másik, hogy atyám menés közben magáról beszélt, nem annyira hozzám, mint inkább saját magához. Aztán az életről kezdett beszélni s arról, hogy ő mit cselekedett vele. Úgy monologizált, hogy időnkint az a színezete volt, mintha az egész világról megfeledkezett volna. Megdöbbenve hallgattam s akkoriban még sok mindent nem értettem meg, ami később nyilvánvaló lett előttem. Csak a legutolsó évek folyamán fedeztem fel e monológ pátoszát, hogy mennyire nem volt soha barátja, nem volt társa gondolataiban és érzéseiben és hogy milyen éhséget kellett éreznie még az oldala mellett baktató fejletlen gyerek rokonszenve után is.

- Én nem vagyok kertész, - mondotta. - Én semmi sem vagyok. Mi az ördögnek is fogtam bele a kertészkedésbe?... Azt mondják, hogy az ember egy kert számára volt teremtve... de a bűnbeesés kiüldözött bennünket belőle! De mire vagyok én teremtve? Úristen! Mire vagyok én teremtve?... Hogy az anyagnak legyek a szolgája, hogy lélek nélküli dolgokkal törődjek! Nem való nekem, mondom neked. Nincs hozzávaló kezem és türelmem.... Beszennyeztem magamat az élettel. Beszennyeztem magamat az élettel...

Hirtelen hozzám fordult s én egy pillanatra úgy megrezzentem, mint a hallgatódzó, akit rajtakapnak.

- Akármit csinálsz, gyerek, akármit csinálsz, legyen meg a terved. Jó tervet dolgozz ki és ragaszkodj hozzája. Tanuld meg, hogy mi az élet... én sohasem tanultam meg... és hajtsd végre, amit végre kell hajtanod. Megengedem, hogy nagyon nehéz... Az a három átkozott ház volt életem szerencsétlensége. Fehér stukatúros elefántok! Gyalázatosan megrepedezett stukatúrok, zöld mázolással... fekete és zöld mázolással. Mocsok és korom... A tulajdonom, azt mondják!... Óvakodj a lelketlen dolgoktól, Dick, óvakodj a lelketlen dolgoktól! Mikor azt sem tudod, hogy hol vagy, utánuk törekszel és ők járnak a fejedben. Felfalják az életedet. Felfalják az óráidat, idődet és energiádat! Mikor megkaptam azokat a házakat, el kellett volna adnom őket, vagy meg kellett volna szöknöm az országból. Meg kellett volna szabadulnom tőlük. Koporsók... emberevők! Hány órám és napom munkájába és hány éjszakám aggodalmába kerültek ezek a nyomorult házak! A festés! A saját kezemmel dolgoztam; mindent nekem kellett végeznem. Bűzlöttem tőle. Beteg lettem tőle. Nem volt élet... örökös aggódás volt...

...A tulajdon az élet átka. Tulajdon! Nézd ezt az ostoba kis téglányokra osztott tájékot, nézd azokat a villákat, melyek mellett most elhaladtunk, ezeket a burgonyaföldeket, azt a fekete kunyhót és a sövényt! Minden darabjához valakinek az aggódása tapad, mint a kocsi hátuljához kötött kutya. Örökös piszmogás és nyugtalanság jár vele, össze kell röffenni minden járókelővel... Nézd azt a hirdetést! Egy nyomorult kis megkínzott állat távol akar tartani bennünket, más nyomorult kis állatokat a telkétől. Az ő telkétől... Isten tudja, miért! Nézd odabent a gyomot. Nézd azt a megtoldozott kerítést!... Nincs más tulajdon, amit érdemes bírni, Dick, csak a pénz. Csak azt lehet kiadni. Mindezek a dolgok... emberi lelkek, elásva egy kocsirakomány csillogó szemét alatt...

...Én nem vagyok bolond, Dick. Van bennem tehetség, képzelőerő és bizonyos lendület. Életem másként is alakulhatott volna. Biztosan tudom, hogy alkotni is tudtam volna. De az öregeim megbéklyózták a lábamat. Rosszul indítottak. Egyáltalán nem indítottak. Csak akkor kezdtem megérteni, hogy mi is az élet, mikor már közel voltam a negyvenhez... Ha az egyetemre mentem volna, ha akármilyen alapos neveltetésem lett volna, ha nem csuszamlottam volna bele a véletlen állásokba, melyek legkönnyebben jöttek... Senki sem figyelmeztetett. Senki. Nem világ az, amiben élünk, Dick, hanem véletlenek zuhataga, zűrzavar, amelyet rendőrök még nyugtalanítanak! Te még kapd meg idejében a figyelmeztetést, Dick. Ragaszkodj egy tervhez. Ne várj senkire, hogy mutassa neked az utat. Senki sem teszi meg. Nincs más út, csak, amit te csinálsz magadnak. Legyen meg a nevelésed, legyen meg a jó nevelésed. Küzdd ki az utadat, egészen fel. Ez az egyetlen lehetőséged. Én figyeltelek téged. A földtúrás és a tulajdon nem neked való. Ebben a játékban minden bromsteadi szomszédunk rászedne téged. Te és én az eszes, állhatatlan fajtából vagyunk, vagy egészen fent vagy semmi. És ha azok a szépséges házak valamikor a tieid lesznek, ne tartsd meg őket... Szabadulj meg tőlük! Dinamitot alájuk... és röpítsd a levegőbe őket! Éljél, Dick! Én túladok rajtuk te éretted, ha lehet, Dick, de emlékezzél arra, amit mondok neked...

Ilyenformán beszélt, ha nem is betű szerint ezekkel a szavakkal. Haragvó, de a beszéd folyamán mind kevésbé haragvó szemmel, hanyagul lépkedett a délnek vezető úton és esetlen kísérő mozdulatokat ívelt Bromstead legkülső házsora felé. Ezen a délutánon gyűlölte Bromsteadot, kezdve a lábát fárasztó kavicstól fölfelé. Nem táplált illúziót magáról vagy Bromsteadról. Legélénkebb képzetem róla ez, amint a kerttől piszkos ruhájában, hátracsúszott vadászkalapjában, hol a foga között, hol hadonászó kezében tartott pipájával saját beszéde lassankint eltereli eredeti izgatottságától...

Ez a különös délután az emlékezetemben számos más délutánnal olvadt össze. Mindenféle, amit atyám tett vagy mondott különböző alkalmakkor, erre utalt. Egyidejűleg addig ismeretlen bajtársi érzéssel töltött el s ettől fogva ez lett egész érintkezésünk szimbóluma. Ha nem értettem meg a dolgokat, melyekről beszélt, megértettem a hangulatát. Ebben a beszédben és azokban a beszédekben, melyeket vele összevegyítettem, két nagy gondolatot adott nekem. Világosan adta őket és lelkemben alapvető jellegűek maradtak. Az egyik az emberi életnek rendkívüli zűrzavara, sivársága és tervszerűtlensége. A másik a rendnek és gazdaságosságnak nagy ideálja, melyet ő váltakozva, hol tudománynak, hol civilizációnak nevezett s amelyet - noha nem tudom, hogy ő egyszer is használta-e ezt a kifejezést, - ma sokan a szocializmussal azonosítanának, mint ahogy azt például a fábiánusok kifejtik.

Úgy kell érteni, hogy atyám nem volt nagyon határozott e tudomány tekintetében, de mindig feléje látszott kitárni a karját, mint kortársa, Tennyson. Korának volt a gyermeke s beszéde, idejének korlátolt hite szerint, legnagyobbrészt destruktív volt. Inkább jelezte, mint mondotta, hogy ez a tudomány, a világosság és rend szelleme el fog jönni, hogy megváltsa a nélküle keservek között sóhajtozó és küszködő világot...

5. §.

Ha ma Bromsteadra gondolok, a helység képe elválaszthatatlanul összekapcsolódik atyám szerencsétlen kertészkedésével és a házait eltorzító foltokkal és mázolásokkal.

Engedjék meg, hogy röviden ismertessem Bromstead jellegét és történetét. Jellege és története ugyanaz, mint ezer más helységé London körül és a világ más nagy néptömörülési középpontjai körül. Valójában kisebb méretben az egész modern világ minéműségét jellemzi, melyből mi, akikben megvan az államszervezés szenvedélye, rendet akarunk kifejleszteni s melynek még további fejlesztéséről álmodunk.

Kiindulás gyanánt a százötven esztendő előtti Bromsteadot, a London és Dover közötti országút mentén sorakozó szalmafödeles házak szűk utcájának, egy társadalmi rend kicsinyben tökéletes példájának kell elképzelni, melynek a saját korában megvolt a teljes egysége. Lakossága ebben az időben valamivel alatta volt a kétezer embernek, akik leginkább földművelést vagy a földműveléssel kapcsolatos mesterséget űztek. Volt a községben egy kovács, egy szíjgyártó, egy gyógyszerész, egy orvos, egy borbély, egy vászonkereskedő, aki maga főzte a sörét, egy állatgyógyász, egy rövidárúüzlet és két tágas korcsma. Köröskörül volt néhány kellemes nemesi lak, melyeknek gazdái saját kocsijaikon gyakran bejártak Londonba a tűrhető állapotban lévő országúton. A templom elég nagy volt, hogy befogadja az egész lakosságot, ha a nép templomba akart menni, aminthogy nagy része ment is. Akik megesküdtek, ott esküdtek meg. Mindenkit az életbe való belépése alkalmával medencéjénél kereszteltek meg és befejezésül taxusoktól beárnyékolt temetőjében földeltek el. A helységben minden ember mindenkit ismert. Azon időknek tényleg ez volt a tökéletes községe és valódi emberi közössége. A városka közepén volt a tetszetős régi vásárépület, körülötte szokták tartani a hetipiacokat és évenként egyszer a vásárt, mely sok kedves bolondsággal és utálatos berúgással járt. Nagy falka vadászkutya is volt a helységben, mellyel a londoni hídnak öt mérföldes körzetéig vadásztak s a helyi nemesség néha az egész lakosság nagy érdeklődése mellett izgató krikett versenyekkel szórakoztatta a községet, egy-egy oldalon száz guinea-s tétekkel. Nagyjából a helység ugyanolyan forma volt, mint három vagy négy századon keresztül. Ha egy 155o-ből való bromsteadi Rip Van Winkle 1750 körül visszatért volna, a régi házakat legnagyobb részben úgy találta volna, ahogy ismerte őket, ugyanazokat a mesterségeket, kevés módosulássál és némi differenciálódással, ugyanazokat az utakat, nem sokkal jobban gondozva, az alig változott korcsmákat és a régi ismerős vásárépületet. Legfeltűnőbb különbség gyanánt a kifejlődött kocsiforgalom lepte volna meg s talán még az emléktáblák helyett a terpeszkedő színes kőemlékek és a plébániatemplomban az áldozóasztalnak protestáns egyszerűsége. De ezek gyakorlati szempontból nagyon kisjelentőségű dolgok. Egy 1550-ből való Rip van Winkle ismét alig észlelt volna nagyobb változásokat. Kevesebb pap, több ember és különösen több közepes helyzetű ember, sok ház ablakában üveg, mindenféle kiemelkedő karcsú kémények és ezekhez hasonló részletek tűnhettek volna fel neki. Ugyanaz maradt a község kiterjedése, ugyanazok a főbb vonásai, maga is ugyanaz maradt volna, mint ahogy az ember is ugyanaz marad, ha kissé megtestesedik, kissé megnő a szakálla és megváltoztatja a ruháját.

De 1750 után valami történt a világban. Valami, ami arra volt rendelve, hogy minden emberi dolognak megváltoztassa viszonyát.

Ez a valami a gép volt és az anyagi viszonyok javítására irányuló általános, erős törekvés. Angolországnak egy másik vidékén találékony emberek szenet kezdtek alkalmazni a vas olvasztásánál s fémeket nagy mennyiségben és fémöntvényeket addig ismeretlen méretekben állítottak elő. Bejelentés és előkészület nélkül, nagy és további szaporulatnak határtalan lehetőségeit magában rejtő szaporulat járult a lovak és emberek erejéhez. Az «erő», teljesen váratlanul, kábító gyógyszer gyanánt áradt a társadalom testének ereibe.

Az erőnek ezt az eljövetelét senki sem látszott felérzékelni és senki sem számolt annak várható következményeivel. Hirtelen, majdnem öntudatlanul, az emberek azt vették észre, hogy olyan dolgokat csinálnak, melyek bámulatba ejtették volna őseiket. Könnyebben és olcsóbban kezdtek kerekes járóműveket építeni, mint bármikor azelőtt. Utakat építettek és azokon olyan árukat szállítottak, melyeket azelőtt a helyváltoztatásra nehéznek ítéltek. Vasszegekkel erősítették össze a faalkotmányokat, faékek helyett. Mindennemű mechanikai munkákat hajtottak végre. Szabadabban kereskedtek és nagyobb mértékben termeltek, nagy arányokban és rendszeresen szállítottak árut kifelé, szükségleti cikkeket hoztak viszont a tengerentúlról, nemcsak fűszereket és fényűzési cikkeket, hanem tömegárukat is. Az új befolyás a mezőgazdaságra is kiterjedt. Vaseszközök helyettesítették a faszerszámokat, rendszeressé vált a jószágtartás. A papírgyártás és nyomdászat megnövekedett és olcsóbbá lett. Pala és cseréptetők jelentek meg a régi bromsteadi szalmatetők között és csakhamar többségre jutottak. A délen fekvő közlegelő tágas térségét egész terjedelmében bekerítették s a bizonytalan ló-, és szekérnyomból, melyet csak esetről-esetre használtak kocsik száraz időben, doveri országút s eleinte naponta egy, majd több postakocsinak rendes útja lett. A régi út nagyon kanyargós volt az előre törő energiák számára s új út metszette tehát át legrosszabb kanyarulatait. Palotaszerű villák emelkedtek, melyeket visszavonult nagykereskedők és özvegyek, akik a vidéket egészségesnek ítélték, és egy különös, új, foglalkozásnélküli osztályhoz tartozó egyének foglaltak el, kik pénzüket részvényes vállalatokba fektették. Először egy, majd több bennlakásos fiúiskola létesült, melyek Londonból kapták a növendékeiket, - nagyatyámé volt az egyik ezek között. London tizenkét mérföldnyire, északnyugati irányban mindjobban és jobban éreztette magát.

Ez azonban a fejlődés időszakának csak kezdete volt, első permetezése a mechanikai erő bekövetkező özönének. Fent északon, nagyobb és nagyobb formákban öntötték a vasat s mesterséges erőt alkalmazva a gyárakban, az acélnak nagyban való termeléséhez teremtették meg az utat. Bromstead jóval mielőtt a vasút ideje elérkezett, méreteiben ismét megkétszereződött. A főutcán alig maradt meg egyetlen szalmatető, helyükbe tekintélyes házak kerültek rézveretes kapukkal és sok ablakkal, boltok, négyszögletes üvegtáblás kirakatokkal s míg azelőtt csak egy-egy pislákoló láng törte meg az éjszakai sötétséget a kocsibeállós korcsmák előtt, most a községet nyilvánosan olajlámpákkal világították. Azután beszélni kezdtek, sokáig csak beszéltek a gázról. A gázgyár 1884-ben létesült s körülbelül ez időtájban kellett épülni atyám három házának is a londoni út mentén. Az igazi külvárosi jelleg kezdetét körülbelül ezek jelzik. Ezeket bérelték először még üzletben dolgozó városi emberek.

Közvetlenül a gázgyár után jött a vasút és az olcsó szén. A téglatelepek a keleti agyagos területeken egyre-másra létesültek s a nagy növekedés komolyan megkezdődött. A mezőgazdaság nyugalmát, mely azelőtt majdnem az országút szegélyéig terjedt, északnak, nyugatnak és délnek új utak törték meg. Egyik, majd másik vállalkozó egész házakat szöktetett elő a földből, nem törődve a másik vállalkozóval, aki ugyanazt csinálta. Városi tanács alakult, amely sok habozás közben és pennyvel fukarkodó takarékoskodással megcsinálta a csatornázást. A pótadó mindennapos beszédtárgy, növekedő jelentőségű ügy lett. Több horganyban és vasban bővelkedő kápolna épült, majd egy új, fehér templom a régi közlegelőn, üzleti gót stílusban, egy másik pedig vörös téglából, kint a lakásnegyedben, a téglagyárakon túl, Chessington irányában.

A lakosság megkétszereződött és ismét megkétszereződött és különösen a termékeny munkásnegyedben szaporodott, a mélyen fekvő, piszkos, koromfekete utcák körül, a gázgyár, Blodgett vegytisztítója és a vasúti raktárak között. A város szélén hetes lakások emelkedtek, ami alatt kis telektulajdonosok által épített és hetibérért kiadott kis házak értendők, Ezek egészen a londoni útig terjeszkedtek. Egy kedvezőtlen fekvésű nemzeti iskola ki nem elégítő eredménnyel kezdte meg az aláírások gyűjtését és olvasni kezdte tanítani e piszkos új lakosság nyüzsgő, szimatoló és szennyes új nemzedékét. Beckington falva, mely három mérföldre volt nyugati irányban és Blamley, mely négy mérföldre volt keleti irányban Bromsteadtól, hasonló terjeszkedésen és fejlődésen ment át s megnövekedett, hogy velünk összeérjen. Jóval az én születésem előtt eltűnt e helységekből a helyhez kötöttségnek és a közösségnek minden vonása. Az emberek alig ismerték egymást. Nem volt már többé hely a közös összejövetelek számára. A régi vásárokból közönséges csődületek lettek, melyeket cigányok, kocsival járó mutatványosok, olcsójánosok és londoni csőcselék látogattak. A templomok a lakosságnak már egy negyedét sem tudták befogadni. Néhány helyi újság szégyenletes részrehajlással közölte a helyi bíróság és a városi tanács tárgyalásait s hirdetésekre kényszerítette azokat az üzletembereket, akik ezekben az ügyekben érdekelve voltak. A «bromsteadi» jelzőt különleges érték jelzése gyanánt használták s így a közvéleményben a helyi minőségnek némi gyenge hagyományát tartották fenn, amely valamennyiünket egybefoglalt. A plébánia temetője úgy megtelt, hogy botrány lett belőle s a Bromsteadi Temetkezési Egyesület egy nagy étvágyat elárulni látszó tekintélyes területet fallal vétetett körül és odaillő, magasba törő és szomorú tűlevelűek változataival ültetett tele. A High Street végén, az egyik előkertes villát sírkőraktár foglalta el és olyan mennyiségű urnát, oszlopot, fejkövet és keresztet raktározott fel kőből, márványból és gránitból, hogy elég lett volna Bromstead 1750 körüli egész lakossága emlékezetének részleteket is felölelő megörökítésére.

A temető akkor létesült, mikor öt vagy hatéves kisfiú voltam. Kezdettől fogva az építkezés és növekedés áradatában éltem. A második vasútvonal, Bromstead North állomással és a csatornázás akkor következett, mikor tíz vagy tizenegy éves voltam, összes gyermekkori emlékeim telve vannak ásással és fuvarozással, építkezés számára kiirtott fákkal, felszaggatott és rettenetes gázszagot árasztó vascsövekkel teli utcákkal, nézelődő vagy mélyen a gödrökben dolgozó emberekkel, kipusztított és palánkokkal helyettesített sövényekkel, anyagszállító szekerekkel és építkezési bódékkal, csatornacsövektől utolért és elnyelt vízerekkel. Nagy fák, különösen szilfák, melyek alól a környező bokrokat kiirtották, árván hagyatva az idegenszerű dolgok között, az elhagyatott szegénység képét mutatták, mint a szükséget szenvedő özvegy, aki valaha jobb napokat látott.

Legrégibb emlékeimben a Ravensbrook szép folyó gyanánt szerepelt. Valami rejtelmes Túlról, egy parkból lépett be világomba és fehéren habzott alá egy zsilipen, mely valaha egy malomnak volt a gátja. A töltés felett, elérhetetlenül, csodálatos szépségű virágos párkányok, mögöttük pázsitok, sárga és vérpiros rózsák és sejtelemszerű csodák országa. A kezdetet jelző zuhatag lábánál levő kiszélesedéstől kezdve a folyó lassan folydogált egy gyalogösvény mentén, - két csinos, szalmafedeles ház volt a baloldalán, előtte vízmérce, a jobboldalon rétek, - míg mindkét oldalán a parti emelkedések között magas fák közé nem jutott, melyek mind közelebb hajoltak egymáshoz s végül összeértek. Ezt a részt egy régi sövény miatt nehéz volt ugyan megközelíteni, de hát egy kisfiú, felfedező útjában átcsúszhatott a zöld levelek hosszú boltozata alatt. Vagy láttam ott jégmadarakat, vagy csak atyám írta le őket olyan pontosan, hogy megrögződtek emlékezetemben. Mindenesetre emlékszem rájuk. E magasabban fekvő terület legnagyobb részébe sohasem hatoltam be, hanem anyámmal csak a gyalogösvényt követtem és ott láttam viszont a folyót, ahol mögötte lankás rétek voltak, Roper rétjei. A Ravensbrook kanyarogva folydogált közöttük, majd meredek partok között, majd a kanyarulatoknál kiszélesedve, ahol a jószág belegázolt és ivott. Partjain sárga és vörhenyes fűzek és káka sűrű bozótokat alkottak, majd itt-ott megint rétek következtek. Ritka izgató pillanatokban vízi patkányt láttam, amint bajuszát mosogatta a víz szélén. A mélyebb helyek gazdagok voltak összebogozódott vízinövényekben, melyek között halak - az én szememben nagy halak - ficánkoltak, a csendes mélységek színén pedig vízi pókok és vízi bogarak siklottak végig. Egy tószerű kiszélesedésnél sárga vízi liliomok és vízi rózsák nyíltak, a sekély helyeken parányi halak rajai nyüzsögtek a napfényben s egy árnyék elég volt, hogy szempillantás alatt eltűnjenek. Még vízesések is voltak, ahol a folyó álmodozó csobogásából nekiiramodva, tajtékozva örvénylett, zúgott és rohant. A folyócskának erre a fél mérföldjére nagyon jól emlékszem. Minden más folyó és vízesés ehhez viszonylik előttem. De mikor tizenegyéves elmúltam s mielőtt Bromsteadot elhagytuk, mindez a szépsége és gyönyörűsége elpusztult.

Vízbősége hirtelen megcsappant, - azt hiszem, hogy az új csatornázási munkálatok okozták ezt, melyek bennünket Beckingtonnal kötöttek össze s melyek először ismertettek meg a londoni agyag geológiai mivoltával. A Ravensbrookból mindössze egy tisztátalan kis erecske maradt vissza, ami eleinte nem hatott rám szerencsétlenség gyanánt. A vállalkozó kisfiú számára lehetőség kínálkozott, hogy száraz lábbal jusson el addig megközelíthetetlen helyekre. De nyomban utána következtek a cölöpök, palánkok, teherhordó szekerek és a pusztulás. Roper rétjeit, melyek többé nem voltak kitéve az elöntésnek, piszkos utak négyszögeire osztották és munkásházak soraival építették tele. Borzalmas volt, mikor az utakat készítették. Utánuk a házak következtek. Úgy tetszett, mintha egy éjszaka alatt nőttek volna ki a földből. Alighogy a tetőt rájuk húzták, máris lakók költöztek beléjük, leginkább munkások és fiatal feleségeik, de már egy év múlva a bérlők elköltözése után több ház ismét üresen állt, törött ablakokkal, korhadozó és meggörbült faalkatrészekkel. A Ravensbrookból ócskavassal, rozsdás bádogdobozokkal, kidobott cipőkkel és hasonló tárgyakkal teli szemétrakodóhely lett és csak akkor lett ismét folyó belőle, mikor szokatlanul nagy esők egy-két napra tintaszerű hullámokkal töltötték meg medrét.

Alapjában ez volt legjobban megrögződött képzetem Bromstead növekedéséről. A Ravensbrook nagyon fontos szerepet játszott képzeletem világában. Mindig ezt az utat választottam először, ha sétálni mentem anyámmal. Hirtelen elposványodása a gyors városfejlődés közepette mintegy utalás volt mindazokra a dolgokra, melyek közvetlenül az én időm előtt történtek, vagy amelyek kevésbé drámai gyorsasággal még történőben voltak. Az a tudat alakult ki bennem, hogy az építkezés az ellenség. Kezdtem megérteni, hogy miért kell Bromsteadból minden irányban építőállványok és törmelékek között haladni, hogy miért borít minden talpalatnyi földet téglatörmelék és kőszénsalak keveréke, hogy mit jelentenek az örökös, fehér és új, vagy már egyesztendős, töredezett és viharvert hirdetőtáblák, melyek telkeket ajánlanak, bérbeadó vagy eladó házakat kínálnak, fenyegetik és ijesztgetik a képzelt kihágásokat elkövető járókelőket és korlátozzák a szabad járás jogát.

Nehéz ma különválasztani, hogy mit értettem már abban az időben és mit értettem meg azóta. Nekem azonban úgy tűnik föl, hogy már gyermekkorom napjaiban is teljesen felérzékeltem a zűrzavar térfoglalását és megnövekedését. Most látom, hogy a régi rendszerű földmívelés derűs ritmusát mindenfelé a hirdetőtáblák alatti és erőszakolt hozamú termelés váltotta fel. A sövényeket többé nem javították, hanem olcsó dróthuzalokkal vagy hullámbádogtáblákkal helyettesítették. Egyre több építési korlát emelkedett és mindjobban szaporította a piszkos papírrongyok vándor tömegét, mely a széltől hurcolva az egész vidéket elárasztotta. Bromstead környéke anyagszállító utak útvesztője lett, mely sehova sem vezetett, hanem szurokkal bekent, szöges palánkokban (szöges drótra ebből az időből nem emlékszem, azt hiszem, a «Zeitgeist» ezt csak később hozta létre) és erőteljes nyelvű tiltótáblákban végződött. Törött üveg, bádogdoboz, szénsalak és papír borított mindent. Az olcsó üveg, olcsó bádog, bőséges tüzelőanyag és a szabad sajtó valósággal elárasztotta a világot, mely nem volt berendezkedve arra, hogy mit csináljon majd ezekkel az áldásokkal, ha teljes kiélvezésük napjai elmúltak.

Az ember arra a meggyőződésre jöhetett volna, hogy mindez nem egyéb, mint a régi nyugalomnak vagy legalább is a régi egyensúlyi helyzetnek egy új renddel való helyettesítése. De az én szememben, atyám beállítása szerint, minden rend hiányzott belőle. Egymásba nem kapcsolódó új kezdet sokasága volt, mindegyik rohanóbb és pusztítóbb az előzőnél és egyik sem fejlődött ki az érett és kielégítő teljesség állapotáig. Mindegyik termékeket, házakat, embertömegeket és ki tudja még mit hagyott nyomában örökség gyanánt. Rohanásszerű haladás volt. Pillanatok alatt végbemenő és példátlan gyorsasággal érvényesülő változás.

Nem, a Victoria-korszak nem volt új idő hajnalhasadása, hanem elhamarkodott és tapogatódzó, a legnagyobb mértékben rendszertelen és pusztító, óriási arányú kísérletezés. Hiszem azonban, hogy szükséges volt, mert hiszem, hogy minden szükséges, ami történik. Hiszem, hogy mielőtt az emberek megfegyelmezik önmagukat, hogy tanuljanak és tervezzenek, először ezer meggyőző formában kell megismerniük az őrültséget és zűrzavart, ami a rohanó, célt nem ismerő és esetleges rendszerből származik. A tizenkilencedik század a gyakorlati kísérletezések korszaka volt. E kísérletezések közül nagyon sok meggyőzően mutatta azt a hatalmat, melyre az ember eljuthat. De vajon állandó alkotásokban fog-e nyújtani valamit utódainknak? Nehéz megítélni, hogy mennyi nemesfémszemcsét találni az emberi termelés ilyen nagyarányú iszapos áradatában. Vajon száz esztendő múltával lesz-e olyan ember, aki a Victoria-korszak házaiban akarna lakni, aki e korszak útjain és vasútjain akarna utazni. Lesz-e csak egy ember is, aki e korszak életének berendezését értékelje, vagy hogy - különlegességi és történelmi okokat leszámítva - azt a jellegzetes művészetet, töredékes és korlátolt irodalmat megbecsülje, mely lelkeiket kielégítette?

Ez a kor, mely engemet szült, valójában a korlátolt és fegyelmezetlen emberek világa volt, kik hatalomhoz, vagyonhoz és nagy, új szabadságokhoz jutottak, de képtelenek voltak rá, hogy mindezt bármiben is civilizált módon használják. Majd ez, majd az az eszme kapta meg őket. Majd ennek, majd annak a birtoka ragadta őket rosszul megfontolt próbálkozásokra. Atyám kertkihasználási rendszere volt megsokszorozott arányban. Egész Bromstead, amint rá visszaemlékezem s amint ezelőtt egy esztendővel utoljára láttam, az emberi tevékenység rendszertelen és céltalan nekibuzdulása és a hiábavalóságok tömeges felhalmozódása. Ma is éppen annyira befejezetlen, mint valaha. Az épülőfélben levő utcák ma is éppen úgy indulnak ki és végződnek a mezők közepén. A különféle vállalkozások ma is éppen olyan reménytelenek, sőt talán még erősebb ellentmondásokban ütköznek össze egymással. Hivalkodó villákhoz piszkos sikátorok csatlakoznak s nyilvános házak és bádogkalyibák komoran tekintenek egymásra a közöttük nyüzsgő és önmagát hajszoló tömeg fölött. Roper rétjeiből piszkos külvárosi utca lett. Hátsó ajtók és mosókonyhák ásítoznak a vasútra s a kertek szégyenkezés nélkül tele vannak aggatva mosott rongyos ruhával. Valahányszor a vasúton arra utazom, szaporodni látszanak a hirdetések, melyek pilulákat, erősítőszereket, izgatószereket és természetes egészségüket vagy étvágyukat vesztett emberek számára más hasonló fontos dolgokat kínálnak...

Röviden, nekünk jobbat kell teremtenünk. A hiba nem hiba és a pusztulás nem pusztít, ha elsöpri az illúziót és a tervszerűség számára megtisztítja az utat.

6. §.

Zűrzavaros fegyelmezetlenség, rosszul kihasznált erőfeszítés, görcsös célkitűzések, ezek adják meg bromsteadi emlékeim jellegét. Ami valamennyit megkoronázza, kétségbeejtő tragédia gyanánt emelkedik ki közülük. Még emlékszem annak a vasárnap délelőttnek halvány, tavaszi napfényére, az ünneplő ruhának merev érzésére, a bántó tisztaságra és kimértségre, mikor anyámmal a templomból hazatérve halva találtuk atyámat. Atyám futószőlőt nyesegetett. Olyan hosszú létrája, hogy a második emeleti ablakokat elérje, sohasem volt neki - házfestések alkalmából egy kőmívestől kérte kölcsön, aki a festékeit keverte, - és meggondolatlan módján egy kombinált alkotmányt talált ki, mely egy kerti létrából és az egyik melléképületben mindenféle célokra használt rozoga konyhai asztalból állott. Ezt a szerkezetet a kerti hengerrel szilárdította meg, a henger pedig a kritikus pillanatban - elhengeredett. Atyám közvetlenül a kertajtó mellett feküdt. Fejét egy törött és elgörbült esőcsatornára hajtotta, arcán békés elégedettség kifejezése honolt s kezében még mindig egy nádból való függönyrudat szorongatott, melynek végére egy asztali kés volt kötözve. Miután egy ideig hiába zörögtünk a főajtón s nem hallott meg bennünket, hátra kerültünk s a kerítés kisajtaján jöttünk be a kertbe. Így fedeztük fel őt.

- Artúr! - emlékszem anyám különösen hangsúlyozott felkiáltására. - Mit csinálsz itt? Artúr! Még hozzá… vasárnap!

Én anyám mögött jöttem s oda sem ügyeltem, mígnem hangjának idegenszerűsége felriasztott. Úgy állt meg, mintha képtelen volna közelebb lépni atyámhoz. Atyám és különös szokásai mindig megbotránkoztatták s ez az eset újabb talánynak tűnhetett fel előtte. Azután felérzékelte a valóságot, felsikoltott, mintha megborzadt volna tőle, tíz-tizenkét lépést tett a kisajtó felé, majd kesztyűs kezét összekulcsolva megállt és ott hagyott engem, aki sokkal jobban meg voltam lepődve, semhogy zavarodottan bámuljam a hanyagul szétvetett tagokat.

Azután én is ugyanarra a gondolatra ébredtem s anyámhoz rohantam.

- Anyám! - kiáltottam, valósággal lelkem mélyéig elhalványodva. - Meghalt?

Két perccel előbb még a hideg gyümölcsös lepényre gondoltam, mely vasárnapi ebédünknek megadta az ünnepélyes jelleget, és arra, hogy mi módon juthatnék esetleg a kert végében levő fák közé, hogy ott olvassak délután. Most azonban függöny módjára egy óriási esemény ereszkedett alá és elfedte egész gyermeki világomat. Atyám holtan feküdt előttem... Megéreztem, hogy anyám tanácstalanul áll és történni kell valaminek.

- Anyám, - mondottam, - el kell hívatnunk Beasley doktort és apát be kell vinnünk a lakásba.

III.
ISKOLA

1. §.

Formális iskoláztatásom Bromsteadban, egy kis előkészítő iskolában kezdődött meg, ahol bejáró növendék voltam. Iskolázásom költségeit atyám időnkint ismétlődő látogatásai egyenlítették ki, aki nagy táska töredezett ásatag csonttal jelent meg, hogy a geológiáról előadásokat tartson. Azok közé a szerencsés gyermekek közé tartoztam, akik szívesen végzik az iskolai munkát. Jó emlékezőtehetségem volt, sokoldalú érdeklődésem, nagy étvágyam a dicséretekre s alig töltöttem be a tizenkettedik évemet, beírattak a City Merchants Schoolba és diák bérletjegyet kaptam a Victoria állomásra. Atyám halála után egy magas, nagyon élénk és alaposan megtermett, erős tájszólást beszélő és mélyhangú nagy staffordshire-i nagybátyám, Minter bácsi, anyám nővérének az ura jelent meg a színen. Minter bácsi azelőtt egyszer-kétszer, mint éjjeli szállóvendég jelent meg bromsteadi otthonunkban, de egyébként ismeretlen volt előttem. A három nyomorúságos házat rögtön eladta s a befolyt összeget és atyám életbiztosítását értékpapírokba fektette, bennünket pedig egy kis villában helyezett el Penge-ben, ahonnan a Crystal Palace óriási, üvegből és vasból épült homlokzatát lehetett látni. Azután barátságos vállveregetés hangulatában visszatért otthonába. Mi Penge-ben maradtunk, egészen anyám haláláig.

Az iskola jelentős része lett életemnek. Lekötötte időmet és érdeklődésemet s Penge-t és a környező dombos villanegyedet sohasem ismertem meg olyan aprólékosan és behatóan, mint Bromstead városát és környékét.

Penge is nagyjából azonos jellegű volt, de várossá alakulása már tökéletesebb és közelebb esett a dolgok középpontjához. Ott is megvoltak ugyanazok a befejezetlen utak, ugyanazok a szétrongált sövények és fák, mint Bromsteadban, a mészáros lova ugyanúgy legelt egy építési vállalkozó hirdetőtáblája alatt s az ember ugyanúgy siklott be a piszkos zugutcákba. A Crystal Palace telkei, át nem hágható kerítéseikkel és tiltóan drága forgó korlátjaikkal erősen megrövidítették kóborlási körzetem átmérőjét, viszont a rendes meteorológiai látványosságokhoz változatos és ingyen tűzijátékok járultak, melyek esténként, vacsora után kezdtek ropogni és felragyogni s mindannyiszor ki csaltak, hogy jobban lássam őket. Kóborlásaim, melyekre vállalkoztam, Croydonba, Wimbledonba, West Wickhambe és Greenwichbe, fogalmat adtak London külső lakónegyedeinek rengeteg kiterjedéséről. Mérföldeken és mérföldeken át haladhattam házak, villák, nyári lakások sorai között, üzleti utcákban, vasutak ívei alatt és vasúti átjárók fölött. A tájék helyi jellegzetességű vonásaiból, ha ugyan voltak ilyenek, nagyon sokat elfelejtettem. Csak két évet töltöttem ott és kószálásaim fele szürkületi vagy esti időre esett. De Penge-hez kapcsolom a félhomály és az éjszaka csodálatos szépségének első felismerését, a lámpafényt visszaverő sötét falak hatását, a kékes ködfátyolba burkolózó domboldalakat, az üzletek esti ragyogását, a vonatok fehérfényű gőzét és kiröppenő szikráit és a sötétbe bevilágító vasúti fényjelzéseket. Első esti kirándulásaimnak Penge volt a színhelye, - nagy és független szellemű fiú lett belőlem - s e szürkületi kóborlások alatt kezdődtek első tapasztalataim a dohányzás terén a három pennys amerikai cigaretta csomagokkal, melyek ebben az időtájban tűntek fel először.

Életem a City Merchants School körül összpontosult. Rendesen a nyolc tizennyolcas vonattal mentem be a Victoria állomásra, bent ebédeltem és teáztam. Hetenként négyszer estig maradtam bent az ismétlő órákon s gyakran nem is tértem haza, csak egy órával a lefekvés ideje előtt. A délutáni szüneteket az iskolában töltöttem, hogy krikettet és futballt játszhassam. Ez, valamint falánkságom a legkülönbözőbb olvasmányok után, melyet a penge-i közkönyvtár táplált, nem engedtek sok időt a helyi topográfia számára. Vasárnaponkint a Szt. Márton templom kórusában is énekeltem. Szombat délután anyám nem szeretett egyedül sétára bocsájtani, - ő maga rendszerint szunnyadozott, - s így ilyenkor otthon írtam vagy olvastam. Be kell vallanom, hogy lehetőleg csak kevés időt töltöttem otthon.

Atyám halála után nagyon csendes és reménytelen hely lett otthonunkból. Anyám vagy képzelet nélküli nő volt, vagy lelkét nagyon elfoglalták vallási aggodalmai. Csak nagyon keveset beszélt velem s akkor is olyan tárgyakról, melyek elől legszívesebben megszöktem. Az alsóbbrendű egyházi teológiáról már jóval atyám halála előtt kifejlődött a véleményem és atyám halála feletti elmélkedéseim betetőzték anyám hitétől való titkos eltávolodásomat. Az én meggyőződésem távolról sem engedte meg azt a hitet, hogy atyám a pokolban van, annyira nyilvánvalóan nem volt gonosz; ez a vallás azonban távolról sem engedte meg annak lehetőségét, hogy máshova került. Mikor kisfiú voltam, anyám tanított olvasni, írni és imádkozni és sok mindent tett érettem, de ragaszkodott hozzá, hogy ő mosson meg, ő varrja ruháimat is, mígnem e dolgok ellen, mint méltatlanságok ellen fel nem lázadtam. Lelkünk nagyon gyorsan távolodott el egymástól. Anyám sohasem tudta magát beleélni játékaim lelkivilágába, sohasem érdeklődött iskolai életem és munkám iránt, nem tudta megérteni, amikről én beszéltem és úgy hiszem, csakhamar odáig jutott, hogy ugyanazzal a reménytelen meg nem értéssel nézett engem, mellyel atyám irányában viseltetett.

Atyámmal való házasélete bizonyára nagy csalódásokkal járt. Nem hiszem ugyan, hogy atyám megcsalta volna őt és ámítást sem tételezhetek fel róla, de nem kételkedhetem benne, hogy azon a félig önkénytelen módon játszotta bele magát anyám kegyeibe, mely a legtöbb udvarlás jellemző vonása volt és marad. Atyám bizonyára nagyon határozott és igazhitű fiatalembernek adta ki magát. Úgy hiszem, majdnem minden udvarlásnak van ilyen csalóka vonása. Utólag anyám kegyetlenül csalódhatott atyámban, mikor felületes, hitetlen és állhatatlan természetének majd egyik, majd másik megnyilvánulását ismertette meg. Anyám lelkülete biztos és határozott volt. Minden bizalma az egyházban, a külső tisztességben és a szószék kijelentéseiben gyökeredzett, ami az angol nép nagy tömegére - az egyházban hívő alsóbbrendűek lévén a legnagyobb egységes tömeg, - a Victoria-korszak első idejében jellemző volt. Azt hiszem, egykor arról álmodozott, hogy majd az urával együtt fog járni a templomba; ő kis csukott főkötőben és szélesen ráncolt, mályvaszín és magentavörös krinolinban, méltóságteljesen kiegyenesedve a csipkével díszített ernyő alatt, ura pedig magas kürtőkalapban, alul bőre szabott nadrágban, körgalléros kabátban, hogy majdnem olyannak tetszik, mint a prince consort, a szinte látható fehér angyalkák pedig áldást szórnak békés útjukra. Lehet az is, hogy édesen álmodott csipkével gazdagon díszített babákról és egy hitbuzgó lelkű, nem pedig tépelődő és fanatikus, angyaloktól környezett kis fiúról vagy leányról. Azt hiszem, hogy úgyis látta magát, amint példaszerű otthonát igazgatja, megfordul a nappali szobába nyíló, élelmiszerekben gazdag éléskamrában s befőtteket készít a konyhában. Atyám természetrajz tanítása, az ember belsőrészét feltáró ábrái, a történelem előtti vadállatok képei, melyek ellentmondtak az özönvíznek, a puha ingek és könnyű ruhák iránti hajlandósága, a ruhakeféléstől való irtózása, rendszertelen olvasása, kurta és öblös pipái, bizonyára kíméletlenül ütköztek bele balga reménykedéseibe. Atyám viharzó kedélyállapotának vad percei, mikor káromkodott és tört-zúzott, ezek az érthetetlen és szeretetreméltó viharok, melyek nyári mennydörgés módjára vonultak el, borzalmasaknak tűnhettek fel előtte. Lelki szerkezeténél fogva képtelen volt és bizonyára nem is kísérlette meg, hogy megértse és tűrje ezeket a kitöréseket. A saját szempontjai szerint ítélte meg őket és a saját szempontjai szerint kárhozatosak voltak. Szempontjai választották őt el atyámtól. A heveskedő kifejezések maradandóan megrögződtek emlékezetében.