A mű eredeti címe: Carve the Mark

Fordította: Kleinheincz Csilla

Magyar borító: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © 2017 by Veronica Roth

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2017

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-026-5

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

VERONICA ROTH KORÁBBI KÖNYVEI

A BEAVATOTT

A LÁZADÓ

A HŰSÉGES

NÉGYES

Ingridnek és Karlnak –
mert nincs olyan verziótok, amit ne szeretnék.

1

1. FEJEZET │ AKOS

A csendvirágok mindig a leghosszabb éjszakákon bontották ki szirmaikat. Az egész város megünnepelte a bimbók élénkvörös kifeslését, hiszen a csendvirágok éltették az egész nemzetet – és Akos{1} úgy gondolta, ezek óvják meg az ép eszüket is a hidegben.

Aznap, a Virágzás napján beleizzadt a kabátjába, míg készülődő családjára várt, ezért kiment az udvarra, hogy kicsit lehűljön. A Kereseth-ház a kazán köré épült, belső és külső falai egyaránt ívesen ölelték körbe. Állítólag a szerencse végett.

Amikor kinyitotta az ajtót, a csípős, fagyos levegőtől hunyorognia kellett. Helyére igazította a védőszemüvegét, mire a bőréből kiáramló hő rögtön elpárásította az üveget. Kesztyűs kezével a piszkavas után tapogatózott, és a kazán teteje alá ékelte. Alatta a parázskövek fekete rögöknek látszottak, míg a súrlódástól ki nem gyúltak, majd különféle színekben szikráztak fel, attól függően, milyen porral szórták meg őket.

A parázskövek összesúrlódva, vérpirosan izzottak fel. Nem arra szolgáltak, hogy bármit is megmelegítsenek vagy megvilágítsanak – csupán emlékeztettek az áramra. Mintha az Akos testén végigfutó bizsergés nem lenne elégséges emlékeztető. Az áram minden élőlényen átfolyt, és sokszínűen hivalkodott az égbolton. Akár a parázskövek. Akár a lebegőkocsik fényei, amelyek a város felé cikáztak a levegőben. Azok a külvilágiak, akik szerint a bolygójuk csak jellegtelen, havas golyó volt, soha nem léptek rá a földjére.

Akos bátyja, Eijeh kidugta a fejét. – Meg akarsz fagyni? Gyere, anyu mindjárt elkészül.

Az anyjuknak mindig több időbe telt elkészülni, amikor a templomba mentek. Végtére is, ő volt az orákulum; mindenki őt fogja bámulni.

Akos letette a piszkavasat, és belépett. Feltolta a védőszemüveget, az arcvédőt pedig lehúzta a torkáig.

Az apja és a nővére, Cisi, a bejárati ajtónál álltak legmelegebb kabátjukban. Mind ugyanabból az anyagból készült – festéket nem tűrő kutjah bundából, amely ezért mindig szürke maradt –, és fejükre kapucnit húztak.

– Elkészültél, Akos? Helyes. – Az anyja begombolkozott. Egy pillantást vetett férje viseltes csizmájára. – Valahol odakint az apád hamvai borzonganak tőle, mennyire koszos a csizmád, Aoseh.

– Tudom, ezért fordítottam különös gondot arra, hogy összekoszoljam – vigyorgott az apjuk az anyjukra.

– Jól van – mondta az asszony, szinte csicseregve. – Nekem így tetszik.

– Neked minden tetszik, amit az apám utált.

– Csak mert ő mindent utált.

– Beszállhatnánk a lebegőbe, amíg még meleg? – nyafogta Eijeh. – Ori az emlékmű mellett vár minket.

Az anyjuk végzett a kabát begombolásával, és felhúzta az arcvédőjét. Bundában, védőszemüvegben és kesztyűben totyogtak végig a melegített ösvényen. Egy zömök, kerek léghajó várta őket, térdmagasságban lebegve a hótorlasz fölött. Anyjuk érintésére feltárult az ajtó, és mindannyian betódultak. Cisi és Eijeh a karjánál fogva rántották be Akost, mert túl kicsi volt, hogy egyedül szálljon be. Egyikük sem vesződött a biztonsági övekkel.

– A templomba! – kiáltotta az apjuk fölemelt ököllel. Mindig így csinált, amikor a templomba mentek, mintha csak egy unalmas előadást vagy egy szavazónapi hosszú sort éljenzett volna meg.

– Bárcsak palackba zárhatnánk ezt a lelkesedést, hogy szerte Thuvhéban eladhassuk. A többséget mindössze évente egyszer látom, és akkor is csak azért, mert étel-ital várja őket – mondta az anyjuk halvány mosollyal.

– Tessék, itt a megoldás – ajánlotta Eijeh. – Egész évben étellel kell őket kecsegtetni.

– Gyermeki bölcsesség – jegyezte meg az anyjuk, és hüvelykujjával megpöccintette a gyújtást.

A lebegőkocsi fel- és előrelendült, mire egymás hegyére-hátára borultak. Eijeh nevetve lökdöste odébb Akost.

Hessa fényei sziporkáztak előttük. A város egy dombot ölelt körbe, amelynek aljában a katonai bázis, a csúcsán pedig a templom állt, köztük a többi épülettel. A templom, ahová tartottak, nagy kőszerkezet volt a település kellős közepén, több száz színes üveglemezből alkotott kupolával. Amikor a nap rásütött, Hessa dombjának teteje narancsvörös fényben ragyogott fel. Vagyis szinte soha.

A lebegőkocsi felsiklott a domboldalon, el a kőházas Hessa fölött, mely olyan vénséges vén volt, mint maga a nemzet bolygója, amelyet az ellenségeiken kívül mindenki Thuvhénak nevezett, de a külvilágiak nyelve belebicsaklott. A keskeny házak felét belepte a hó, és szinte mindegyik üresen állt. Ma éjjel mindenki a templomba igyekszik.

– Láttál ma bármi érdekeset? – kérdezte az apjuk az anyjuktól, miközben kikerült egy különösen magas, pörgő szélmérőt.

Akos az apja hangsúlyából megértette, hogy a látomásokról tudakozódik. A galaxis minden bolygójának három orákuluma volt: az egyik felemelkedőben, a másik uralkodóban, mint az anyjuk, a harmadik hanyatlóban. Akos nem egészen értette, ez mit jelent, csak annyit tudott, hogy az áram az anyja fülébe suttogja a jövőt, és hogy az emberek fele, akikkel találkoztak, ámulattal adózott neki.

– Múltkor mintha megpillantottam volna a húgodat… – kezdte az asszony. – De kétlem, hogy tudni szeretné.

– Ő csak azon a véleményen van, hogy a jövővel a súlyának megfelelő tisztelettel kell bánni.

Az asszony pillantása végigsöpört Akoson, Eijeh-n és Cisin.

– Gondolom, ez történik, ha az ember katonacsaládba házasodik – mondta végül. – Mindent szabályozni akartok, még az áramadományomat is.

– Ha nem vennéd észre, én a családi hagyományokkal ellentétben földműves lettem, nem százados – mondta az apjuk. – És a húgom sem bántásnak szánta, csak nyugtalanítja a dolog.

Az anyjuk erre csak hümmentett, mintha még lenne hozzáfűznivalója.

Cisi dúdolni kezdett egy dallamot, amelyet Akos már korábban is hallott, de nem tudta, hol. A nővére kibámult az ablakon, nem törődött a civódással. Néhány perccel később a szüleik abbahagyták a vitatkozást, és csak a dúdolás hallatszott. Az apjuk sokszor mondogatta, hogy Cisiben van valami. Valamiféle nyugalom.

A templomot kívül-belül kivilágították, a boltíves bejárat fölött Akos öklénél nem nagyobb lámpások függtek. Mindenütt lebegőkocsik parkoltak fürtökben a domboldalon, kövér hasuk köré tekert színes égőkkel, vagy a kupola fölött nyüzsögve próbáltak helyet keresni a landoláshoz. Az anyjuk ismerte a templom körül az összes titkos zugot, és a refektórium mellett egy homályos beszögelléshez irányította az apjukat, majd egy oldalajtóhoz futottak, amelyet két kézzel kellett felfeszítenie.

Végigmentek egy sötét kőfolyosón, ahol a szőnyegeket úgy elkoptatták a lábak, hogy szinte át lehetett látni rajtuk, és elhaladtak az alacsony, gyertyákkal megvilágított emlékhely mellett, melyet az Akos születése előtti shotet invázió során elhunyt thuvhesik tiszteletére emeltek.

Lassított léptein, hogy megbámulhassa a pislákoló gyertyákat az emlékhelyen. Eijeh hátulról megragadta a vállát, amitől Akos lélegzete elakadt. Amint rájött, ki az, elvörösödött, és Eijeh nevetve megbökte az arcát. – Még a sötétben is látom, hogy elpirultál!

– Fogd be! – kiáltott rá Akos.

– Eijeh – korholta az anyjuk. – Ne piszkáld!

Mindig el kellett mondania. Akos úgy érezte, mintha folyton elpirulna valamin.

– Csak vicceltem…

Az épület szívébe tartottak, ahol a Próféciák termén kívül máris tömeg gyűlt össze. Mindenki a külső csizmáját húzta le, kabátját vetette le, felborzolta a kámzsától lelapult haját, és lehelgetve melengette fagyott ujjait. A Kereseth család egy sötét alkóvba halmozta kabátjait, védőszemüvegeit, kesztyűit, csizmáit és arcvédőit, közvetlenül az áramot jelentő, thuvhesi írásjellel díszített lila ablak alatt. Amint visszafordultak a Próféciák terme felé, Akos fülét ismerős hang ütötte meg.

– Eij! – Ori Rednalis, Eijeh legjobb barátja viharzott végig a folyosón. Hórihorgas volt és esetlen, csupa térd, könyök és kócos haj. Akos korábban nem látta szoknyában, de a lány most nehéz bíborvörös anyagból varrt ruhát viselt, vállánál összegombolva, mint egy katonai egyenruhát.

Ori ujjbütykeit vörösre csípte a hideg. Lefékezett Eijeh előtt. – Hát itt vagy! A nagynénémnek már két kirohanását meghallgattam a Nagygyűlésről, és mindjárt felrobbanok. – Akos hallotta már Ori nagynénjét a Nagygyűlést – a galaxis kormánytestületét – szapulni, amiért csak a jégvirágtermesztésért becsüli Thuvhét, és a shotet támadásokat „polgári viszályként” söpri félre. Jogosan háborodott fel, de Akos mindig kínosan feszengett, ha a felnőttek szónokoltak. Sosem tudta, mit mondjon rá.

– Üdv, Aoseh, Sifa, Cisi, Akos! Boldog Virágzást! Gyere, Eij, menjünk! – hadarta az egészet egy szuszra Ori.

Eijeh az apjukra nézett, aki legyintett. – Menj csak! Később találkozunk.

– És ha pipával a szádban kapunk rajta, mint múlt évben – tette hozzá az anyjuk –, megetetem veled, amit benne találok.

Eijeh felvonta szemöldökét. Ő sosem jött zavarba, sosem pirult el. Még akkor sem, amikor az iskolában a gyerekek csúfolták a legtöbb fiúénál magasabb hangja miatt, vagy azért, mert nem gazdag – itt, Hessában az embert az tette népszerűvé. Ő nem vágott vissza. Tehetsége volt ahhoz, hogy kizárja a dolgokat, és csak akkor engedje vissza őket a világába, amikor ő akarta.

A könyökénél fogva megragadta Akost, és Ori után húzta. Cisi hátramaradt a szüleikkel, mint mindig. Eijeh és Akos Ori sarkában loholtak be a Próféciák Termébe.

Ori lélegzete elakadt, és amikor Akos belesett a terembe, ő is majdnem így járt. Valaki több száz lámpást függesztett fel a kupola csúcspontjától a külső falakig. Mindet csendvirággal porozták be, hogy vörös fénnyel égjenek, és minden irányban ragyogó ernyő csüngött fölöttük. Még Eijeh foga is vörösen izzott fel, amikor Akosra vigyorgott. A terem közepén, amely általában üres volt, most egy olyan széles jégtábla hevert, mint amilyen magas egy ember. Mélyében tucatnyi, virágzás küszöbén álló csendvirágbimbó növekedett.

Még több parázskő lámpás szegélyezte a jégtáblát, amelyben a virágok várták, hogy szirmot bonthassanak. Minden egyes fehéren izzó kő akkora volt, mint Akos hüvelykujja, és mindenki jól láthatta a csendvirágok igazi színét, mely pompásabb volt, mint bármely lámpás. Olyan sötét, akár a vér, mondta valaki.

Rengetegen nyüzsögtek a teremben legszebb öltözékükben: laza ruhákban, melyek csak a kezet és a fejet hagyták szabadon, és díszes, különféle színű üveggombok fogták össze őket; puha elteirhával szegett, térdig érő mellényekben és kétszer körbetekert sálakban. Mindegyik sötét, káprázatos színekben játszott, kabátjaikkal ellentétben fehéret vagy szürkét nem lehetett látni. Akos zubbonya sötétzöld volt, Eijeh-tól örökölte, és még mindig bő volt vállban, Eijeh pedig barnát viselt.

Ori egyenesen az ételhez vezette őket. Savanyú képű nagynénje tányérokat kínált az arra járóknak, de egy pillantást sem vetett az unokahúgára. Akosnak az az érzése támadt, hogy Ori nem kedveli a nagynénjét és nagybátyját, ami megmagyarázta, miért él majdhogynem a Kereseth-házban, de azt nem tudta, mi történt a szüleivel.

Eijeh a szájába tömött egy zsömlét, aztán majdnem megfulladt a morzsáktól.

– Óvatosan – intette Akos. – A kenyér általi halál nem valami méltóságteljes.

– Legalább abba halok bele, amit szeretek – morogta teli szájjal Eijeh.

Akos nevetett.

Ori átkarolta Eijeh nyakát, és közel húzta a fejét. – Ne nézz oda. Balról bámulnak.

– Na és? – kérdezte Eijeh morzsákat köpködve. Akos viszont máris érezte, ahogy a nyakán felkúszik a pír. Megkockáztatott egy pillantást Eijeh bal oldalára. Kis csoport felnőtt állt ott némán, és őket követték a tekintetükkel.

– Azt gondolná az ember, hogy már jobban hozzászoktál, Akos – ugratta Eijeh. – Végül is mindig ez megy.

– Az ember azt gondolná, hogy már hozzánk szoktak – vetette ellen Akos. – Mi egész életünkben itt laktunk, és születésünk óra megvan a sorsunk, akkor meg minek megbámulni?

Jövője mindenkinek van, de sorsa csak keveseknek – legalábbis az anyjuk ezt szokta mondogatni. Csak bizonyos „kegyelt” családok egyes tagjainak volt sorsuk, amit születésük pillanatában titokban a bolygó valamennyi orákuluma egyszerre elsuttogott. Az anyjuk azt mondta, amikor a látomások jöttek, a legmélyebb álmából is felverték, olyan erősek voltak.

Eijeh-nak, Cisinek és Akosnak is volt sorsa, csakhogy nem tudták, micsoda, hiába volt az anyjuk azok egyike, akik látták ezeket. Mindig azt mondta nekik, nem szükséges elárulnia; a világ majd megteszi helyette.

Állítólag a sorsok határozták meg a világok mozgását. Valahányszor Akos jobban belegondolt ebbe, émelygés fogta el.

Ori vállat vont. – A nagynéném azt mondja, a Nagygyűlés az utóbbi időben kritizálta az orákulumokat, szóval valószínűleg mindenkinek ezen jár az esze.

– Kritizálta? – kérdezett rá Akos. – Miért?

Eijeh oda sem figyelt a beszélgetésükre. – Gyertek, keressünk egy jó helyet!

Ori arca felderült. – Jó! Nem akarom végig mások fenekét bámulni, mint tavaly.

– Azt hiszem, idén túlnőtted az ülepmagasságot – mondta Eijeh. – Most már deréktájig érhetsz.

– Az jó, mert pont azért vettem fel ezt a ruhát a nagynéném kedvéért, hogy feszt hátakat bámuljak – forgatta Ori a szemét.

Akos ezúttal elsőként vetette bele magát a Próféciák termének tömegébe, lebukott a borospoharak és gesztikuláló kezek elől, míg előre nem nyomakodott a jégtábla és a zárt szirmú csendvirágok mellé. Épp időben – az anyjuk már a jég mellett állt, a benti hideg ellenére mezítláb. Azt mondta, jobb orákulum, amikor közelebb van a talajhoz.

Néhány perce Akos még Eijeh-val együtt nevetett, de ahogy a tömeg elhallgatott, benne is elcsitult minden.

Eijeh közel hajolt, és a fülébe súgta: – Érzed? Az áram idebent őrülten zümmög. Mintha az egész mellkasom vibrálna.

Akosnak nem tűnt fel, de Eijeh igazat mondott – tényleg úgy érezte, mintha vibrálna a mellkasa, dalolna a vére. Mielőtt azonban válaszolhatott volna, az anyjuk beszélni kezdett. Nem emelte fel a hangját, de nem is volt rá szükség, mindannyian kívülről tudták a szavakat.

– Az áram keresztülfolyik a galaxis minden bolygóján, és hatalmára emlékeztetve ragyog ránk. – Mintegy végszóra feltekintettek az áramfolyóra, mely a kupola vörös üvegén át is látszott az égen. Az évnek ebben a szakában szinte mindig sötétpiros volt, akár a csendvirágok. Az áramfolyam látható jele volt a valamennyiükön és minden élőlényen áthömpölygő áramnak. Átfolyt az egész galaxison, és úgy fűzte össze a bolygókat, akár egy zsinóron a gyöngyszemeket.

– Az áram áthat mindent, ami él – folytatta Sifa. – Helyet teremt, ahol virágzásnak indulhat. Az áram minden emberen átáramlik, aki lélegzik, és minden elme szűrőjén át másként bukkan elő. Az áram folyik át minden virágon, amely a jégben növekszik.

Összetömörültek – nemcsak Akos, Eijeh és Ori, hanem mindenki a teremben, összeszorultak a vállak, hogy lássák, mi történik a csendvirágokkal a jégtáblában.

– Az áram folyik át minden virágon, amely a jégben növekszik – ismételte Sifa –, és erőt ad nekik, hogy a legnagyobb sötétségben is szirmot bontsanak. Az áram a legtöbb erőt a csendvirágnak adja, az időjelzőnknek, halált és békét hozó virágunknak.

Egy darabig csend honolt, de nem volt kellemetlen, mintha mindannyian együtt zümmögtek-dúdoltak volna, érezvén az univerzumukat átható különös erőt, akár a parázsköveket tápláló, részecskék közti súrlódást.

Aztán mozgás. Egy meglibbenő szirom. Egy megreccsenő szár. Remegés futott végig a köztük növő kis csendvirágmezőn. Egy pisszenés se hallatszott.

Akos egyszer felnézett a vörös üvegre, a lámpások tetőzetére, és majdnem lemaradt a pillanatról, amikor minden virág kitárult. Piros szirmok bomlottak ki egyszerre, megmutatva élénken fénylő belsejüket, és eltakarták a szárakat. A jégtáblában tobzódtak a színek.

Mindenki felsóhajtott, majd tapsban tört ki. Akos is addig tapsolt a többiekkel, míg meg nem fájdult a tenyere. Az apjuk lépett oda, hogy megfogja az anyjuk kezét, és megcsókolja. Sifa Kereseth, az orákulum, akit áramadománya a jövő látomásaival ajándékozott meg, mindenki más számára érinthetetlen volt. Az apjuk azonban folyton megérintette, ujját a gödröcskéhez érintette az arcán, amikor mosolygott, visszasimította az elszabadult tincseket a kontyába, sárga, lisztes ujjnyomokat hagyott a vállán, miután befejezte a kenyérdagasztást.

Az apjuk nem látott a jövőbe, de ujjaival meg tudta javítani a törött dolgokat: a törött tányérokat vagy a repedést a fali képernyőn, vagy egy régi ing elfoszlott szegélyét. Néha olyan érzést keltett, mintha embereket is össze tudna rakni ismét, ha bajba keverednének. Így hát amikor Akoshoz lépett, és a karjába kapta, Akos még csak zavarba sem jött.

– Te Legkisebb! – kiáltotta az apja, és vállára lendítette Akost. – Húha… már nem is olyan kicsi. Már alig bírom ezt megcsinálni.

– Nem azért, mert nagy vagyok, hanem mert olyan öreg vagy – feleselt Akos.

– Micsoda szavak! A tulajdon fiamtól! – kiáltott az apja. – Milyen büntetést érdemel az, akinek így fel van vágva a nyelve?

– Ne…

De már késő volt; az apja máris hátrabillentette a bokájánál fogva, úgyhogy lecsúszott és fejjel lefelé himbálózott. Akos a testéhez szorította az ingét és a zubbonyát, de nem bírta megállni nevetés nélkül. Aoseh leeresztette, és csak akkor engedte el, amikor Akos biztonságban földet ért.

– Legyen ez lecke a szemtelenségről – hajolt fölé az apja.

– A szemtelenségtől az ember fejébe száll a vér? – kérdezte Akos ártatlanul pislogva.

– Pontosan. – Aoseh rávigyorgott. – Boldog Virágzást!

Akos viszonozta a vigyort. – Neked is.

Aznap éjjel olyan sokáig fent maradtak, hogy Eijeh és Ori mindketten elaludtak a konyhaasztal mellett. Az anyjuk a nappali kanapéjára cipelte át Orit, ahol manapság az éjszakák nagy részét töltötte, és az apjuk felrázta Eijeh-t. Azután ki-ki ment az ágyába, kivéve Akost és az anyját. Mindig ők voltak az utolsók.

Az asszony bekapcsolta a képernyőt, amelyen lehalkítva a Nagygyűlés hírfolyama ment. A Nagygyűlésben kilenc nemzetbolygó képviseltette magát, a legnagyobbak és a legfontosabbak. Hivatalosan mindegyik nemzetbolygó független volt, de a Nagygyűlés szabályozta a kereskedelmet, a fegyverkezést, az egyezményeket és az utazást, és szerzett érvényt a törvénynek a szabályozás területén kívül eső űrben. A Nagygyűlés hírfolyama egyik nemzetbolygót a másik után vette végig: aszály Tepesen, új orvosi áttörés Othyron, kalózok szálltak meg egy hajót a Pitha körüli röppályán.

Anyja szárított növényekkel teli dobozokat bontott fel. Akos először azt hitte, nyugtatóteát főz, hogy könnyebben el tudjanak aludni, de aztán az asszony az előszobai szekrényhez ment, hogy elővegye a legfelső polcról az oda dugott csendvirágos üveget.

– Arra gondoltam, a ma esti lecke legyen különleges – mondta Sifa. Akos így, a nevén gondolt rá, nem pedig anyuként, valahányszor a jégvirágokról tanította őt. Az anyja két éve kezdte ezeket a késő éjszakai teázásokat „leckéknek” hívni, először tréfából, most azonban komolyan csengett a hangja. De nála nehéz volt ezt megmondani.

– Vegyél elő egy vágódeszkát, és apríts fel nekem egy kis harvagyökeret! – kérte az anyja, és felhúzott egy pár kesztyűt. – Korábban használtunk már csendvirágot, igaz?

– Egy altatóelixírben – válaszolt Akos, és az anyja utasítása szerint megállt a bal oldalán a vágódeszkával, a késsel és a még földes harvagyökérrel, mely sápadthalovány volt, és finom szőrréteg borította.

– És abban a frissítő főzetben – egészítette ki az anyja. – Ugye emlékszel, elmondtam, hogy később még jól jöhet a bulikon. Amikor idősebb leszel.

– Igen – ismerte be Akos. – Akkor is elmondtad, hogy „amikor idősebb leszel”.

Az asszony szája oldalra húzódott. Általában ez volt a legtöbb érzelem, amit kimutatott.

– Ugyanazokból az alapanyagokból, amiket idősebb korodban szórakozásra használnál, mérget is készíthetsz – folytatta az anyja komoran. – Ha megduplázod a csendvirág mennyiségét, és megfelezed a harvagyökérét. Érted?

– De miért… – kezdte Akos, ám az anyja máris témát váltott.

– No, és min jár az eszed ma éjjel? – kérdezte, miközben egy csendvirágszirmot szórt a saját vágódeszkájára. Még mindig piros volt, de ráncos, és akkora csupán, mint a hüvelykujja.

– Semmin – felelte Akos. – Talán, hogy az emberek megbámultak minket a Virágzáson.

– Nagyon lenyűgözik őket a sors kegyeltjei. Szeretném azt mondani, hogy egy napon már nem bámulnak többet – sóhajtott nagyot –, de attól félek, hogy… hogy téged mindig megbámulnak majd.

Szeretett volna rákérdezni arra, miért emelte ki az anyja külön őt, de a leckék során mindig óvatos volt vele. Ha rossz kérdést tett fel, az asszony sokszor egyszerűen félbehagyta a tanítását. Ha azonban jót, azzal olyan dolgokat deríthetett ki, amiket elvileg nem lett volna szabad tudnia.

– És mi van veled? – kérdezte. – Úgy értem, téged mi foglalkoztat?

– Á. – Sifa sebesen szeletelt, a kés kopogott a deszkán. Akos is egyre ügyesebb lett, bár néha még mindig nagyobb darabokat vágott le, mint szerette volna. – Ma a Noavek család körül forognak a gondolataim.

Mezítláb volt, ujjait begörbítette a hidegben. Egy orákulum lába.

– Ez a shotetek uralkodócsaládja – magyarázta. – Az ellenségeinké.

A shotet egy nép volt, nem egy nemzetbolygó, és ádáz, brutális természetükről voltak hírhedtek. Minden elvett élet után festékes vonalakat húztak a bőrükbe a karjukon, és még a gyerekeiket is a háború művészetére oktatták. Ők is Thuvhén éltek, akárcsak Akos és a családja – bár a shotetek egyáltalán nem Thuvhénak nevezték a bolygót, és magukat sem tartották thuvhesinek –, egy hatalmas tollfű pusztaság másik oldalán. Ugyanez a tollfű karistolta Akosék házának ablakait is.

A nagyanyja – az apja édesanyja – az egyik shotet invázióban vesztette életét, és ha az apja történetei igazak, csak egy kenyérvágókéssel védekezett. Hessa városa pedig még mindig magán viselte a shotet erőszak nyomait a halottak alacsony kőfalakra vésett neveiben, a befoltozott ablakokon, amelyeket nem cseréltek ki azóta sem, és még mindig látszottak rajtuk a repedések.

Ott, a tollfüves puszta túloldalán. Néha olyan közelinek tűnt, mintha meg lehetne érinteni.

– A Noavek család is sorskegyelt, tudtad? Akárcsak te meg a testvéreid – folytatta Sifa. – Az orákulumok nem mindig látták abban a vérvonalban a sorsokat, ez csak az én életemben változott meg. Amikor pedig megesett, a Noavekek hatalmat szereztek általa a shotet kormány fölött, és magukhoz ragadták az uralmat, ami azóta is az ő kezükben van.

– Nem tudtam, hogy ilyen létezik. Mármint, hogy egy új család hirtelen sorsokat kap.

– Hát, mi, akik a jövőbelátás képességével vagyunk megáldva, nem befolyásolhatjuk, kinek jusson sors – mondta az anyja. – Több száz jövőt látunk, több száz lehetőséget. A sors azonban olyasmi, ami minden egyes jövőben megtörténik egy bizonyos egyénnel, és ez nagyon ritka dolog. És ezek a sorsok határozzák meg, melyek a sorskegyelt családok… nem pedig fordítva.

Akos sosem nézte ezt ilyen szemmel. Az emberek mindig úgy beszéltek az orákulumokról, mintha ajándékként osztogatnák a sorsokat a különleges, fontos embereknek, de ahogy az anyja magyarázta, az egész épp fordítva volt. A sorsok tettek bizonyos családokat fontossá.

– Szóval láttad a sorsukat. A Noavekek sorsát.

Sifa bólintott. – Csak a fiúét és a lányét. Ryzek és Cyra. A fiú az idősebb; a lány annyi lehet, mint te.

Akos már korábban is hallotta a nevüket néhány nevetséges pletykában. A szóbeszéd szerint habzott a szájuk, az ellenségeik szemgolyóit üvegekbe tették el, és karjukat válltól a csuklóig gyilokjelek vonalai borították. Talán ez utóbbi nem is volt olyan nevetséges tódítás.

– Néha könnyen látni, miért válnak bizonyos emberek valamilyenné – mormolta az anyja. – Ryzek és Cyra egy zsarnok gyermekei. Az apjuk, Lazmet egy olyan asszony fia, aki meggyilkolta a tulajdon testvéreit. Az erőszak minden nemzedéket megfertőz. – Lehajtotta a fejét, és a teste is előregörnyedt, előre-hátra kezdett imbolyogni. – És én látom. Látom az egészet.

Akos megragadta a kezét, és megszorította.

– Sajnálom, Akos – mondta Sifa, és a fiú nem tudta, azért kér-e bocsánatot, mert túl sokat mondott, vagy valami másért, de ennek nem is volt jelentősége.

Egy darabig mindketten csak álldogáltak, hallgatták a hírfolyam mormolását, és a sötét éjszaka valamiképpen még sötétebb lett.

2. FEJEZET │ AKOS

– Az éjszaka közepén történt – mondta Osno, mellkasát kidüllesztve. – A térdemen volt egy horzsolás, ami égni kezdett. Mire lerúgtam a takarót, már el is tűnt.

A tanteremnek két egyenes és egy ívelt fala volt, közepén parázskövekkel megrakott nagy tűzhely állt, akörül járkált a tanárnőjük óra közben, csizmája nyikorgott a padlón. Akos néha számolta, hányt kör tesz meg egy tanóra alatt. Mindig nagy szám jött ki.

A tűzhely körül fémszékek álltak, asztallapként megdöntött üveg képernyőkkel, amelyek világítva várták, hogy megmutassák az aznapi tananyagot. A tanárnő azonban még nem érkezett meg.

– Akkor mutasd meg! – szólt az egyik osztálytársuk, Riha. Igazi hazafiként mindig Thuvhe térképével hímzett sálakat hordott, és senkinek a szavában nem bízott. Amikor valaki valamilyen állítást tett, ő addig ráncolta szeplős orrát, míg bizonyságot nem kapott.

Osno kis bicskát emelt a hüvelykujja fölé, majd beleszúrta. Vér bugyogott fel a sebből, és még a tanterem másik felén ülő Akos is látta, hogy a bőre máris gyógyulni kezd, mint ahogyan egy cipzár zárul össze.

A felnőttkorhoz közeledve mindenkiben felébredt valamilyen áramadomány, miután a testük megváltozott – ami azt jelentette, hogy amilyen kis termetű volt Akos tizennégy évszakosan, az övé még jó darabig nem fog feltámadni. Az adományok néha családon belül öröklődtek, néha nem. Néha hasznosak voltak, néha nem. Osnoé hasznosnak bizonyult.

– Elképesztő – dicsérte Riha. – Alig várom az enyémet. Volt elképzelésed előtte, hogy mi lesz az adományod?

Az osztályban Osno nőtt a legmagasabbra, és beszéd közben mindig szorosan a másik elé állt, hogy ezt jól ki is hangsúlyozza. Egy évszak is eltelt azóta, hogy utoljára Akosszal beszélt, és Osno anyja távozóban megjegyezte: – Egy sors által kegyelt fiúhoz képest nem valami különleges, nem?

Osno akkor azt mondta: – Egész rendes.

De Akos nem volt „rendes”; az emberek egyszerűen csak ezt a szót használták a csendesekre.

Osno átvetette karját a széke támláján, és kisöpörte szeméből sötét haját. – Az apám azt mondja, minél jobban ismeri az ember önmagát, annál kisebb meglepetést okoz neki az adománya.

Riha egyetértően bólogatott, hajfonata fel-alá siklott a hátán. Akos fogadást kötött magával, hogy Riha és Osno még az évszak vége előtt járni fognak egymással.

Ekkor felvillant, majd kikapcsolt az ajtó mellé szerelt képernyő. Az összes lámpa is elaludt, még azok is, amelyek a folyosón égtek, és az ajtó alatt kúszott be a fényük. Akármit is akart mondani Riha, a szavak az ajkára fagytak. Akos emelt hangot hallott a folyosóról. És a saját székének csikorgását, ahogy hátralökte.

– Kereseth…! – figyelmeztette Osno suttogva. Akos azonban nem tudta, mi ijesztő lehet abban, ha kikukkant a folyosóra. Csak nem ugrik rá és harapja meg valami!

Résnyire nyitotta az ajtót, hogy kiférjen, és kihajolt a keskeny folyosóra. Az épület kör alakú volt, mint sok másik is Hessában, középen a tanárok irodáival, a kerületen a tantermekkel, a két részt a folyosó választotta el. Amikor a lámpák kialudtak, olyan sötétség támadt, hogy csak a lépcsők tetején égő vészvilágítás narancssárga fényének köszönhetően látott bármit is.

– Mi történt? – Felismerte a hangot – Orié volt. A lány a keleti lépcső narancs fénytócsájába lépett. A nagynénje, Badha állt előtte, még ziláltabban, mint valaha, haja kibomlott kontyából, és az arcába lógott, a kardigánját félregombolta.

– Veszélyben vagy – mondta Badha. – Ideje azt tenni, amit már gyakoroltunk.

– De miért? – kérdezte Ori. – Idejössz, kirángatsz az óráról, azt akarod, hogy itt hagyjak mindent, mindenkit…

– Minden sorskegyelt veszélyben van, érted? Lelepleződtél. Menned kell.

– És mi van a Keresethekkel? Ők nincsenek veszélyben?

– Nem annyira, mint te. – Badha elkapta Ori könyökét, és a keleti lépcső felé kormányozta. Ori arca árnyékba került, így Akos nem látta az arckifejezését, de mielőtt eltűnt volna a sarok mögött, elfordult; haja meglebbent, pulóvere lecsúszott a válláról, hogy kilátszott a kulcscsontja.

Akos biztos volt benne, hogy Ori tágra nyílt, rettegő szeme akkor rá szegeződött. De nehéz volt megmondani. Aztán valaki Akos nevét szólította.

Cisi sietett ki az egyik belső irodából. Nehéz, szürke ruhát és fekete csizmát viselt, ajka idegesen megfeszült.

– Gyere! – szólt oda. – Az igazgatói irodába hívtak minket. Apu értünk jön, ott megvárhatjuk.

– Mi… – kezdte Akos, de mint általában, most is túl halkan beszélt ahhoz, hogy mások odafigyeljenek rá.

– Gyere már! – Cisi bement az ajtón, amelyet az imént nyitott ki. Akos gondolatai ide-oda cikáztak. Ori sorskegyelt. Minden fény kialudt. Az apjuk értük jön. Ori veszélyben van. Ő is veszélyben van.

Cisi végigvezette a sötét folyosón. Aztán nyílt egy ajtó, mögötte pedig egy égő lámpa volt, és a feléjük forduló Eijeh.

Az igazgató ült vele szemben. Akos nem tudta a nevét; ők csak „igazgatónak” nevezték, és csak akkor látták, ha bejelentést tett, vagy éppen útban volt valahová. Akos nem sokat foglalkozott vele.

– Mi történt? – kérdezte Eijeh-t.

– Senki nem hajlandó megmondani – mondta Eijeh, és az igazgatóra pillantott.

– Az iskola házirendje szerint az ilyen helyzeteket a szülők belátására bízzuk – mondta az igazgató. Néha a gyerekek azzal vicceltek, hogy a belsejében hús és vér helyett alkatrészek vannak, és ha felvágnák, kábelek omlanának ki belőle. Legalábbis így beszélt.

– Még azt sem mondhatja, meg, milyen helyzetről van szó? – kérdezte Eijeh olyan hangon, ahogy az anyjuk beszélt volna. Egyébként hol van anyu? – gondolta Akos. Az apjuk értük jön, de senki egy szót sem szólt az anyjukról.

– Eijeh – suttogta Cisi, és a hangja megnyugtatta Akost. Mintha a nővérük egyenesen a benne zümmögő áramot szólította volna meg és simította volna el. A hatás egy ideig fennmaradt, és az igazgató, Eijeh, Cisi és Akos némán várakoztak.

– Kezd hideg lenni – jegyezte meg egy idő után Eijeh, és valóban, huzat kúszott be az ajtó alatt, amitől Akos lába fázni kezdett.

– Tudom. Le kellett kapcsolnom a villanyt – mondta az igazgató. – Meg akarom várni, míg biztonságban el nem indultok, és majd csak aztán kapcsolom vissza.

– Miattunk lekapcsolta a villanyt? Miért? – kérdezte Cisi kedvesen. Ugyanazt a nyafogós hangot használta, mint amikor későig fent akart maradni, vagy még egy cukorkát szeretett volna desszertnek. A szüleivel szemben hatástalan volt, de az igazgató elolvadt tőle. Akos félig-meddig arra számított, hogy egy olvadt viasztócsa lesz a széke alatt.

– A Nagygyűlés riadója alatt csak úgy lehet kikapcsolni a képernyőket, ha megszüntetjük az áramellátást – magyarázta az igazgató halkan.

– Szóval volt egy riadó? – kérdezte Cisi még mindig nyafogva.

– Igen. Ma reggel hirdette ki a Nagygyűlés elnöke.

Eijeh és Akos összenéztek. Cisi nyugodtan mosolygott, kezét összekulcsolta a térdén. Ebben a fényben, a göndör hajával kiköpött Aoseh volt, le sem tagadhatta, hogy a lánya. Az apjuk is bármit el tudott érni mosolygással és nevetéssel, és mindig elcsitította az embereket, a szíveket, a helyzeteket.

Az igazgató ajtaján ököllel bedörömbölt valaki, véget vetve a viaszember olvadozásának. Akos tudta, hogy az apja az, mert az ajtógomb az utolsó zörgetésnél kiesett a helyéről, és a pánt, amely a fához rögzítette, hosszában kettéhasadt. Az apja nem bírt uralkodni magán, ez az áramadományából nyilvánvaló volt: örökösen javítgatott, de az idő felében épp azért, mert ő maga törte össze a tárgyakat.

– Bocsánat – motyogta Aoseh az irodába lépve. Visszanyomta az ajtógombot a helyére, és ujjával végigsimított a hasadáson. A fémlemez kicsit recésen forrt össze, de majdnem olyan volt, mint új korában. Az anyjuk váltig állította, hogy Aoseh nem mindig jól javítja meg a dolgokat, és ezt ékesen bizonyították az egyenetlen tányérok és félrecsúszott bögrefülek.

– Kereseth úr – szólalt meg az igazgató.

– Köszönöm, igazgató, hogy olyan gyorsan lépett – mondta az apjuk. A mosolynak még az árnyéka sem látszott az arcán. Akost ez a komorság jobban megrémítette, mint a sötét folyosók vagy Ori kiabáló nagynénje, vagy Cisi összepréselt ajka. Az apjuk mindig mosolygott, még akkor is, ha nem volt helyzethez illő. Az anyjuk a férje legjobb páncéljának nevezte ezt a szokását.

– Gyertek, Kicsi, Kisebb, Legkisebb – szólt oda nekik Aoseh színtelen hangon. – Menjünk haza.

Amint kimondta, hogy „haza”, ők hárman már fel is pattantak, és az iskola bejárata felé igyekeztek. Egyenesen a fogasokhoz mentek, hogy az egyforma szürke szőrmegombócok közül kikeressék azokat, amelyeknek gallérjába az ő nevüket hímezték: Kereseth, Kereseth, Kereseth. Cisi és Akos egy pillanatra összekeverték a sajátjaikat, és cserélniük kellett. Akos kabátjának ujja túl rövid volt, Cisié pedig túl hosszú a fiú alacsony termetére.

A lebegőkocsi közvetlenül a kapu előtt várt, ajtaja még mindig tárva. Kicsit nagyobb volt, mint a legtöbb lebegő, zömök és legömbölyített, sötét fém oldalán koszcsíkok húzódtak. A hírfolyam, amely általában szóáradattal töltötte meg a jármű belsejét, most nem volt bekapcsolva. A vezérlő képernyője sem világított, ezért Aoseh anélkül nyomkodta a gombokat, piszkálta a karokat és műszereket, hogy a lebegő elárulta volna, mit csinál. Nem kötötték be magukat; Akos úgy érezte, butaság lenne az idejüket vesztegetni rá.

– Apu – szólalt meg Eijah.

– A Nagygyűlés ma reggel kihirdette a kegyelt vérvonalak sorsait – mondta az apjuk. – Az orákulumok évekkel ezelőtt a bizalmuk jeleként titokban megosztották a Nagygyűléssel a sorsokat. Az emberek sorsát általában nem teszik nyilvánossá a halálukig, és csak ők és a családjuk ismerhetik, de most… – Tekintete végigsöpört hármójukon. – Most mindenki ismeri a sorsotokat.

– És mi az? – kérdezte suttogva Akos, miközben vele egy időben Cisi is megszólalt:

– És ez miért veszélyes?

Apu Cisinek válaszolt, nem a fiának. – Nem mindenki számára veszélyes, akinek sorsa van. De némelyik… többet árul el a többinél.

Akosnak eszébe jutott Ori nagynénje, aki a lépcső felé rángatta az unokahúgát. Lelepleződtél. Menned kell.

Orinak is volt sorsa, méghozzá veszélyes lehetett. Amennyire azonban Akos vissza tudott emlékezni, a sorskegyelt vérvonalak között nem volt ott a Rednalis család. Bizonyára nem ez volt az igazi neve.

– Mi a sorsunk? – kérdezte Eijeh, és Akosban irigység ébredt erős, tisztán csengő hangja miatt. Máskor, amikor tovább fennmaradtak, mint szabad lett volna, és Eijeh megpróbált suttogni, valamelyik szülő biztosan az ajtó előtt termett és lepisszegte őket. Nem úgy Akos; ő óvón őrizgette titkait, ezért nem is szólt a többieknek Oriról.

A lebegőkocsi elsüvített a jégvirágföldek fölött, amelyeket az apjuk művelt meg. Minden irányban kilométerekre nyújtóztak, és alacsony drótkerítések szabdalták őket: sárga irigyvirágok, fehér makulátlanok, zöld harvaindák, barna sendeslevelek váltogatták egymást, és végül egy elektromos ketrecben a piros csendvirág. Mielőtt a ketrecet felállították volna, az emberek gyakran úgy vetettek véget az életüknek, hogy egyenesen belerohantak a csendvirágmezőbe, és ott haltak meg a fénylő szirmok között, melyek mérge néhány lélegzetvétel után halálba andalította őket. Valójában nem tűnik rossz halálnak, gondolta Akos. Jobblétre szenderülni a virágok között, a fölé boruló fehér égbolttal.

– Majd szólok, amikor már biztonságban vagyunk – mondta az apjuk erőltetett vidámsággal.

– Hol van anyu? – kérdezte Akos, és ezúttal Aoseh meghallotta a kérdését.

– Az anyátok… – Összeszorította a fogát, és alatta az ülésen nagy szakadás jelent meg, akárcsak egy kemencébe vetett cipó tetején a hasadás. Káromkodva simított végig rajta, hogy megjavítsa. Akos riadtan pislogott. Mitől dühödött föl ennyire az apja?

– Nem tudom, hol van az anyátok – mondta végül Aoseh. – Biztos vagyok benne, hogy jól van.

– Nem figyelmeztetett? – kérdezte Akos.

– Talán nem tudta – suttogta Cisi.

De mindannyian tudták, hogy az nem lehet. Sifa mindig mindent tudott.

– Az anyátok minden tettének megvan az oka. Néha jobb, ha nem tudjuk, mik ezek – mondta Aoseh valamivel nyugodtabban. – De bíznunk kell benne, még ha nehéz is.

Akos nem volt benne biztos, hogy az apjuk hisz-e ebben. Mintha csak azért mondta volna, hogy magát megnyugtassa.

Aoseh leereszkedett a lebegővel az előkertbe, összetörve a tollfű pettyes szárait és csomóit. A házuk mögött a tollfű egészen a látóhatárig hullámzott. Különös dolgok történtek az emberekkel a fűben. Suttogásokat hallottak, vagy sötét alakokat pillantottak meg a szárak körül ólálkodni, átvágtak a havon, letértek az ösvényről, és elnyelte őket a föld. Néha hallani lehetett ilyen történeteket, vagy valaki ép csontvázat pillantott meg a lebegőkocsijából. Akos, aki a magas fű közvetlen szomszédságában élt, már hozzászokott ahhoz, hogy kizárja tudatából a minden irányból felé tóduló arcokat, amelyek a nevét suttogták. Néha elég élesen kirajzolódtak, hogy felismerje őket: halott nagyszülők voltak; az anyja vagy az apja felpüffedt hullaarccal; gyerekek, akik az iskolában bántották és csúfolták.

De amikor Akos kiszállt a lebegőből, és kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a lengedező fűcsomókat, döbbenten vette észre, hogy már semmi különöset nem lát vagy hall.

Megállt, és a tekintetével hallucinációk után kutatott a fűben. De egy sem volt.

– Akos! – sziszegett rá Eijeh.

Különös.

Eijeh sarkában az ajtóhoz loholt. Aoseh kinyitotta, és mindannyian az előszobába tódultak, hogy levessék kabátjukat. Amikor azonban Akos szippantott a benti levegőből; rögtön észrevette, hogy valami nincs rendben. A házuknak mindig fűszeres illata volt, akár a reggeli kenyérnek, amelyet az apjuk szokott sütni a hideg hónapokban, most azonban motorolaj és izzadság szaga csapta meg az orrát. Akos úgy érezte, mintha a zsigerei szorosan összetekerednének, mint valami kötél.

– Apu – szólalt meg abban a pillanatban, hogy Aoseh egy gombnyomással felkapcsolta a lámpát.

Eijeh felkiáltott. Cisi levegő után kapott. Akos pedig megdermedt.

Három férfi állt a nappaliban. Az egyikük magas volt és karcsú, a másikuk még magasabb, de széles, a harmadik pedig alacsony és zömök. Mindhármuk páncélja csillogott a sárgás parázskőfényben, és bár egészen sötét kékek voltak, feketének látszottak. Kezükben áramkéseket szorongattak, a fémből fekete áramcsápok tekeredtek öklükre és kötötték hozzájuk a fegyvereket. Akos látott már ilyen fegyvereket, de csak a Hessában járőröző katonáknál. Az ő házukban nem volt szükség árampengékre, elvégre itt egy földműves és egy orákulum lakott.

Akos tudta, anélkül, hogy valóban tudatosult volna benne, hogy ezek a férfiak shotetek. Thuvhe ellenségei, az ő ellenségeik. A hozzájuk hasonlók voltak a felelősek minden egyes gyertyáért, amelyet a shotet invázió emlékhelyén gyújtottak; ők okozták Hessa épületeinek sérüléseit, zúzták be üvegét, hogy az csak szilánkos képeket mutasson; ők tizedelték meg a legbátrabbakat, a legerősebbeket, a legádázabbakat, ők okozták családjaik könnyeit. Ők ölték meg Akos nagyanyját is, aki kenyérvágó késsel védekezett, mondta az apjuk.

– Mit keresnek itt? – kérdezte Aoseh feszülten. A nappali érintetlennek tűnt, az alacsony asztal körül még mindig el voltak rendezgetve a párnák, a tűzhely mellett összetekerve hevert a szőrmetakaró, amelyet Cisi hagyott ott olvasás után. A tűz parázzsá omlott, és bár még mindig izzott, a levegő lehűlt. A gyerekek apja terpeszbe állt, hogy mindhármukat takarja a testével.

– Nincs köztük az asszony – mondta az egyik férfi az egyik társának. – Vajon hol lehet?

– Orákulum – felelte a másik. – Nem könnyű elcsípni.

– Tudom, hogy beszélik a nyelvünket – szólalt meg Aoseh szigorúbban. – Ne dumáljanak úgy, mintha nem értenék, amit mondok.

Akos összevonta a szemöldökét. Az apja nem hallotta, hogy az anyjukról beszélnek?

– Elég követelőző – mondta a legmagasabb. Akosnak feltűnt, hogy a szeme aranyló, akár az olvadt fém. – Mi is a neve?

– Aoseh – válaszolta az alacsony. Az arcát sebhelyek borították, kis vágások hegei. A leghosszabb, a szeme mellett, kidudorodott. Akos apjának nevét ügyetlenül ejtette ki.

– Aoseh Kereseth – mondta az aranyszemű, és ezúttal… máshogyan csengett a hangja. Mintha egyszeriben vaskos akcentusra tett volna szert. De hát korábban tisztán beszélt, ez hogy lehet? – Vas Kuzar a nevem.

– Tudom, ki maga – mondta Aoseh. – Nem egy kő alatt élek.

– Fogjátok el! – adta ki a parancsot Vas, mire az alacsony férfi Aoseh-re vetette magát. Cisi és Akos hátraszökkentek, miközben a shotet katona és az apjuk összeakasztotta karjait és tusakodni kezdett. Aoseh a fogát csikorgatta. A nappali szoba tükre széttört, szilánkok repültek szerteszét, aztán kettéhasadt a kandallópárkányon a képkeret, amelyet a szüleik az esküvőjükre kaptak. A shotet katona szorítása azonban nem enyhült, és berángatta Aoseh-t a nappaliba, védtelenül hagyva Eijeh-t, Cisit és Akost.

Az alacsony katona térdre kényszerítette az apjukat, és a torkának szegezte az áramkést.

– Vigyázz, hogy a gyerekek ki ne menjenek! – szólt Vas karcsú társának. Akosnak ekkor jutott eszébe a mögötte lévő ajtó. Megragadta a kilincset, és elfordította. Mikor azonban maga felé húzta, egy kérges tenyér csapott a vállára, és a shotet fél kézzel a magasba emelte. Akos válla megsajdult; belerúgott a férfi lábába, de az csak nevetett.

– Kis, vékony bőrű fiú – fröcsögte a katona. – Jobb, ha te meg a nyomorult fajtád megadjátok magatokat.

– Nem vagyunk nyomorultak! – kiáltotta Akos. Butaság volt – a kisgyerekek vágnak így vissza, ha nem tudják, hogyan nyerjenek meg egy vitát. Valamilyen oknál fogva erre mégis mindenki megdermedt. Nemcsak a férfi, aki Akos karját szorongatta, hanem Cisi, Eijeh és Aoseh is. Mindenki Akosra bámult, mire – a fenébe is – forróság öntötte el az arcát. A legrosszabbkor jött rá a pirulás.

Aztán Vas Kuzar fölröhögött.

– A legfiatalabb gyermek, gondolom – mondta Vas Aoseh-nek. – Tudta, hogy beszél shotetül?

– Nem beszélek shotetül – ellenkezett Akos erőtlenül.

– Épp most tetted – mondta Vas. – Kíváncsi vagyok, hogyan tett szert a Kereseth család egy shotet vérű fiúra.

– Akos – suttogta Eijeh csodálkozva, mintha kérdést tenne fel neki.

– Nincsen shotet vérem – csattant fel Akos, mire mindhárom shotet katona egy emberként nevetett fel. Akosnak csak ekkor tűnt fel – hallotta a szájából felröppenő szavakat, amelyeknek biztos volt a jelentésében, de most már hallotta a recsegő szótagokat, a váratlan szüneteket és a zárt ajkú magánhangzókat is. Shotetet hallott, egy olyan nyelvet, amelyet soha nem tanult. Merőben más volt, mint a kecses thuvhesi, amely úgy susogott, mintha szél sodorna hópelyheket.

Shotetül beszélt. Csakúgy, mint a katonák. De hogyhogy – hogyan beszélhet olyan nyelvet, amelyet soha nem tanult?

– Hol a felesége, Aoseh? – kérdezte Vas, és figyelme ismét az apjukra fordult. Megforgatta az áramkést a markában, mire a fekete csápok megvonaglottak a bőrén. – Megkérdezhetnénk tőle, nem hetyegett-e egy shotet férfival, vagy lehetséges, hogy osztozik nemes származásunkban, csak soha nem méltóztatott elárulni magának. Az orákulum bizonyára tudja, hogyan tanulta meg ilyen folyékonyan a fia a kinyilatkoztatás nyelvét.

– Nincs itt – felelte Aoseh feszülten. – Amint maguk is láthatják.

– A thuvhesi azt hiszi, okos? – kérdezte Vas. – Én azt hiszem, ha valaki az ellenségeivel okoskodik, könnyen belehalhat.

– Biztos vagyok benne, hogy sok ostobaságban hisz – mondta Aoseh, és valamiképpen sikerült megvető pillantást vetnie Vasra, hiába hevert a lába előtt a földön. – Noavekek szolgája, annyit ér, mint a piszok a körmöm alatt.

Vas olyan erővel sújtott Aoseh arcába, hogy oldalra dőlt. Eijeh felkiáltott, és közelebb akart lépni, de ezt megakadályozta a shotet, aki még mindig Akos karját szorongatta. Mindkét fivért erőfeszítés nélkül tartotta, mintha meg se kottyanna neki, pedig Eijeh a maga tizenhat évével már majdnem akkora volt, mint egy férfi.

A nappaliban az alacsony asztal középen kettéhasadt, két fele oldalra dőlt. A sok apróság a tetején – egy régi bögre, egy könyv, néhány faforgács az apjuk farigcsálásából – szétszóródott a földön.

– A maga helyében féket vetnék erre az áramadományra, Aoseh – mondta Vas halkan.

Aoseh egy pillanatig az arcát tapogatta, aztán lebukott, elkapta az oldalt álló alacsony shotet katona csuklóját, és oldalra penderítette, hogy a fogása gyengüljön. Aoseh-nek sikerült elkapnia a kés markolatát, és kirántotta a férfi kezéből, majd felvont szemöldökkel a tulajdonosa ellen fordította.

– Ölje meg nyugodtan – mondta Vas. – Több tucatnyi van még ott, ahonnan jött, magának viszont csak néhány fia van.

Aoseh ajka feldagadt és vérzett, de nyelve hegyével lenyalta a vért, és válla fölött Vasra nézett.

– Nem tudom, hol van a feleségem – mondta Aoseh. – Meg kellett volna nézniük a templomban. Ha tudta, hogy maguk erre tartanak, ez lenne az utolsó hely, ahová eljönne.

Vas lemosolygott a kezében tartott késre.

– Gondolom, mindegy is – mondta shotet nyelven, és a katonára nézett, aki fél kézzel Akost fogta, a másikkal Eijeh-t szorította a falhoz. – Számunkra a gyerek az elsődleges.

– Már tudjuk, melyik a legfiatalabb – válaszolt a másik ugyanazon a nyelven, és a karjánál fogva megrángatta Akost. – De a másik kettőből melyik a másodszülött?

– Apu – szólt Akos kétségbeesetten. – A Kisebbről akarnak tudni. Tudni akarják, melyikük a fiatalabb…

A katona eleresztette Akost, de csak hogy visszakézből pofon üsse. Akos megtántorodott, és a falnak csapódott, Cisi pedig visszafojtott zokogással hajolt fölé, és megcirógatta az öccse arcát.

Aoseh összeszorított foggal felbődült, majd előrevetette magát, és az elrabolt áramkést mélyen Vas testébe döfte, a páncél alá.

Vas meg sem rezzent. Csak féloldalasan elmosolyodott, kezét a kés markolatára fonta, és kiszabadította a pengét. Aoseh túlságosan megdöbbent, semhogy megállítsa. Vér bugyogott elő a sebből, és eláztatta Vas sötét nadrágját.

– Ismeri a nevemet, de nem tudja, mi az adományom? – kérdezte halkan Vas. – Nem érzek fájdalmat, nem emlékszik?

Ismét megragadta Aoseh-t a könyökénél fogva, és elhúzta a karját a testétől, majd a kést belevágta a karizmokba, és lerántotta. Aoseh úgy nyögött fel, ahogy Akos sosem hallotta korábban. Vér freccsent a padlóra. Eijeh ismét felsikoltott, vergődni kezdett, Cisi arca pedig eltorzult, de egy hangot sem adott ki.

Akos nem bírta a látványt. Mégis talpra ugrott, bár az arca még mindig sajgott, és semmi haszna nem volt a mozdulatnak, hiszen nem tehetett semmit.

– Eijeh – mondta halkan. – Fuss!

Azzal Vasra vetette magát, ujjait bele akarta vájni a férfi oldalán tátongó sebbe, olyan mélyre, hogy kitéphesse a csontjait és a szívét.

Dulakodás, kiáltozás, zokogás. Akos fülében összekeveredtek az iszonyattal átitatott hangok. Hasztalan püfölte a Vas oldalát borító páncélt: az ütéstől csak az ökle fájdult meg. A sebhelyes katona rávetette magát, és a földre lökte, akár egy zsák lisztet. Csizmájával Akos arcába lépett, és lenyomta a talpát. A fiú érezte a bőrén a földszemcsék karistolását.

– Apu! – sikoltotta Eijeh. – Apu!

Akos nem bírta elfordítani a fejét, de amikor felnézett, látta, hogy az apja a földön fekszik a fal és az ajtó között, könyöke pedig természetellenes szögben hajlik. Feje köré vértócsa rajzolt glóriát. Cisi Aoseh mellé kuporodott, reszkető kezét a torkán ásító seb fölé tartva. Vas véres késsel a markában állt fölötte.

Akos elernyedt.

– Engedd felállni, Suzao – parancsolta Vas.

Suzao, aki a csizmáját Akos arcába nyomta, most fölemelte lábát, és talpra rántotta a fiút. Akos nem bírta levenni a szemét az apja testéről, arról, hogyan vált szét a bőre, mint a nappaliban lévő asztal két fele, mennyi vér van körülötte – hogy férhet ennyi vér egy emberbe? –, és a sötét narancs-piros-barna színéről.

Vas még mindig az oldalából kihúzott véres kést szorongatta. Keze iszamós volt.

– Minden rendben, Kalmev? – kérdezte Vas a magas shotettől. Az csak mordult egyet válaszul. Elkapta Eijeh-t, és fémbilincset csatolt a csuklójára. Bár kezdetben Eijeh ellenállt, mostanra kiszállt belőle az erő, és tompán bámult a nappali padlóján összeroskadt apjukra.

– Köszönöm, hogy megválaszoltad a kérdésemet, melyik testvéredet is keressük – vetette oda Vas Akosnak. – Úgy tűnik, a sorsotok alapján mindketten velünk jöttök.

Suzao és Vas közrevették Akost, és előrelökdösték. Az utolsó pillanatban ellépett előlük, és térdre rogyott az apja mellett. Megérintette az arcát: meleg volt és nyirkos. Aoseh szeme még nyitva volt, de az élet másodpercről másodpercre folyt el belőle, akár a lefolyón a víz. Tekintete Eijeh-ra rebbent, akit félig már kitaszigáltak az ajtón a shotet katonák.

– Hazahozom – ígérte Akos, és kicsit megmozdította az apja fejét, hogy ránézzen. – Ígérem.

Akos nem volt ott, amikor az élet végleg kiszállt az apjából. A tollfű közt volt, az ellenségei kezén.

2

3. FEJEZET │ CYRA

Még csak hat évszakos voltam, amikor elmentem az első zarándoklatra.

Amikor kiléptem, azt hittem, sütni fog a nap. Ehelyett azonban a zarándokhajó egész Voát – Shotet fővárosát – felhőként beborító árnyékába sétáltam. Inkább hosszú volt, mint széles, orra törhetetlen üvegből készült ívelt csúcsban végződött. Fémlemezes hasát megviselték az űrutazás évtizedei, de a lecserélt elemek némelyike fényesre volt csiszolva. Hamarosan mi is ott állunk majd a belsejében, akár a megcsócsált falat egy hatalmas bestia gyomrában. A hátsó fúvókák közelében a nyitott terminál látszott, ahol hamarosan a fedélzetre lépünk.

A legtöbb shotet gyereket nyolc évszakos korában engedték el az első zarándoklatra – ez volt népünk legfontosabb rítusa. Az uralkodó, Lazmet Noavek gyermekeként azonban én két évszakkal korábban készültem az első utamra a galaxison át. Addig követjük majd az áramfolyót a galaxis peremén, amíg a legsötétebb kékre vált, és akkor leszállunk egy bolygó felszínére és prédálunk: ez a rítus második fele.

Hagyomány szerint az uralkodó és a családja léptek be elsőként a zarándokhajóra. Legalábbis azóta volt ez a szokás, hogy a nagyanyám, Shotet első Noavek államfője bevezette.

– Viszket a fejbőröm – panaszkodtam az anyámnak, és ujjammal megpöcköltem a szoros fonatokat a fejem oldalán. A fonatokat hátrahúzták és összecsavarták, hogy ne hulljanak az arcomba. – Mi volt a baj a rendes hajammal?

Az anyám rám mosolygott. Tollfűből szőtt ruhát viselt, a szárak egymást keresztezték a fűzőjén, és felágaskodva keretezték az arcát. Otega – aki többek között a házitanítóm volt – azt tanította, hogy a shotetek egy óceánnyi tollfüvet telepítettek közénk és ellenségeink, a thuvhesik közé, hogy ne törhessenek rá a földjeinkre. Az anyám ennek az eszes döntésnek adózott most tisztelettel a ruhaválasztásában. Minden tettét úgy tervezte meg, hogy a történelmünket tükrözze.

– A shotetek többsége ma először pillant meg téged – mondta –, nem beszélve a galaxis többi részéről. A legkevésbé azt szeretnénk, ha a hajaddal lennének elfoglalva. Ha felkötjük, azzal láthatatlanná tesszük. Érted?

Nem értettem, de nem erőltettem a témát. Az anyám hajára pillantottam. Sötét volt, akárcsak az enyém, de másmilyen – az övé olyan göndör, hogy csapdába ejti az ujjakat, míg az enyém épp csak annyira egyenes, hogy ne legyen könnyű vele bánni.

– A galaxis többi része? – Elvben tudtam, hogy milyen hatalmas a galaxis, hogy kilenc fontos bolygónak és megszámlálhatatlan peremvilágnak ad otthont, valamint a széttört holdak rideg sziklájába ágyazott űrállomásoknak és bolygó körüli pályán keringő űrhajóknak, amelyek olyan hatalmasak, hogy maguk is nemzet-planéták lehetnének. Az én fejemben a bolygók azonban még mindig csak akkorának tűntek, mint a ház, ahol életem nagy részét eltöltöttem, és nem voltak nagyobbak.

– Az apád engedélyezte, hogy a felvonulás képanyagát elküldjék az általános hírcsatornának, amelyik a Nagygyűlés valamennyi bolygójára eljut – válaszolta az anyám. – Mindenki nézni fogja, akit érdekelnek a rituáléink.

Már abban a zsenge korban sem hittem, hogy a többi bolygó olyan, mint a miénk. Tudtam, hogy mi egyedülállóak vagyunk, amikor végigkergetjük az áramot az egész galaxison, és rendkívüli az, hogy nem kötődünk sem helyekhez, sem ingóságokhoz. Hát persze hogy a többi bolygó kíváncsi ránk. Talán még irigyelnek is.

A shotetek a népünk fennállása óta évszakonként egyszer zarándoklatra indultak. Otega egyszer azt mondta, hogy a zarándoklat a hagyományról szól, és a prédálás, ami követi, a megújulásról – a múlt és a jövő így lép frigyre egyetlen rituáléban. De hallottam, amint erre az apám keserűen megjegyzi, hogy „más bolygók hulladékán tengődünk”. Az apámnak tehetsége van ahhoz, hogy megfossza a dolgokat a szépségüktől.

Apám, Lazmet Noavek, előttünk ment. Ő haladt át elsőként a Noavek-udvarházat Voa utcáitól elválasztó kapun; kezét üdvözlésre emelte. A házunk köré gyűlt, hatalmas, lökdösődő tömegből éljenzés tört ki a láttán. Olyan sűrűn álltak, hogy nem láttam fényt se átszűrődni az előttünk állók vállai között, és a saját gondolataimat sem hallottam a hurrák kakofóniájában. Itt, Voa szívében, alig néhány utcára az amfiteátrumtól, ahol az arénaharcokat rendezték, az utak tiszták voltak, a kövek épek a talpam alatt. Régi és új épületek keveredtek, egyszerű kőművesmunkák és magas, keskeny ajtók vegyültek cikornyás kovácsoltvassal és üveggel. Ez az eklektikus elegy éppolyan természetes volt számomra, mint a testem. Tudtuk, hogyan tegyük az új dolgok szépsége mellé a régiekét, hogy egyikből se veszítsünk semennyit.

Az alattvalók tengeréből nem az apám, hanem az anyám hívta elő a leghangosabb kiáltozást. Kinyújtotta kezét az emberek irányába, akik felé ágaskodtak, megérintették az ujjhegyeit, és mosolyogtak. Zavartan bámultam, hogy már a látványától könny szökik az emberek szemébe, és hangosan búgják a nevét. Ylira, Ylira, Ylira. Letört a szoknyája aljából egy tollfűszárat, és egy kislány füle mögé tűzte. Ylira, Ylira, Ylira.

Előreszaladtam, hogy utolérjem a bátyámat, Ryzeket, aki tíz kerek évszakkal volt idősebb nálam. Még nem érdemelte ki a legyőzött Páncélos bőréből készült valódi vértet, ami a népünk körében státusszimbólumnak számított, és ezért páncélutánzatot viselt, amelytől a szokottnál testesebbnek tűnt. Gyanítottam, szándékosan. A bátyám magas volt ugyan, de vékony, mint egy deszka.

– Miért mondogatják a nevét? – kérdeztem Ryzeket, és iparkodtam lépést tartani vele.

– Mert szeretik – felelte Ryz. – Mint ahogy mi is.

– De hát ők nem is ismerik – akadékoskodtam.

– Igaz – ismerte el. – De azt hiszik, hogy igen, és néha ennyi elég.

Anyám ujjai festékesek lettek attól, hogy oly sok kinyújtott, felcicomázott kezet érintett. Úgy gondoltam, én nem szeretnék ennyi emberhez hozzáérni.

Páncélos katonák kísértek minket két oldalról, akik keskeny ösvényt vágtak nekünk a tülekedő testek között. De nem hiszem, hogy valóban szükségünk volt rájuk – a sokaság úgy vált szét apám előtt, mintha csak egy kés siklott volna közéjük. Az ő nevét talán nem kiabálták, de meghajtották előtte a fejüket, és elfordították a tekintetüket. Most először pillantottam meg, milyen hajszálvékony a vonal félelem és szeretet, tisztelet és imádat között. Ez a vonal a szüleim között húzódott.

– Cyra – szólított meg az apám, mire csaknem mozdulatlanná dermedtem. Felém fordult, a kezem után nyúlt, én pedig odaadtam neki, bár nem akartam. Az apám olyan ember volt, akinek mások engedelmeskedtek.

Aztán gyorsan, erősen a karjaiba kapott, mire belőlem meglepett kacagás szakadt ki. Fél kézzel páncélos oldalához szorított, mintha pihekönnyű volnék. Szakálltól érdes arca az enyém mellett volt, fűszerek és égett dolgok illatát éreztem rajta. Az apám, Lazmet Noavek, Shotet uralkodója. Anyám, amikor azt hitte, senki nem hallja, „Laz”-nak szólította, és shotet versekben beszélt hozzá.

– Azt gondoltam, szívesen látnád a népedet – mondta az apám, és kicsit felemelt, ahogy a könyökhajlatába helyezte át a súlyomat. Másik karját, melyet most visszaengedett maga mellé, válltól csuklóig hegek borították, melyeket sötétre színezett, hogy feltűnőek legyenek. Egyszer azt mondta nekem, hogy életekről vezet feljegyzést, de nem értettem, mire gondolt. Az anyámnak is volt néhány, de feleannyi sem, mint az apámnak.

– Ezek az emberek vágynak az erőre – mondta az apám. – És az anyád, a bátyád és én megadjuk nekik. Egy napon majd te is. Ugye?

– Igen – mondtam halkan, bár sejtelmem sem volt, hogyan fogom ezt megtenni.

– Helyes – mondta. – Most integess!

Kicsit remegve kinyújtottam a karomat, és utánoztam az apámat. Döbbenten néztem, ahogy a tömeg viszonozza az integetésemet.

– Ryzek! – szólt az apám.

– Gyere, kicsi Noavek – mondta Ryzek. Nem kellett megkérni, hogy vegyen át az apámtól; látta a testtartásán, mint ahogy én is éreztem abból, hogy nyugtalanul áthelyezte a súlypontját. Átkaroltam Ryzek nyakát, és a hátára másztam, lábamat beakasztottam a páncélja szíjaiba.

Lenéztem pattanásos arcára, amelyen gödröcskés mosoly jelent meg.

– Készen állsz a futásra? – kérdezte, fölemelve a hangját, hogy halljam a tömeg kiáltozásában.

– Futásra? – kérdeztem vissza, és erősebben megkapaszkodtam.

Válaszul az oldalához szorította a térdemet, és nevetve végigkocogott az ösvényen, amelyet a katonáink vágtak nekünk. Szökdécselő léptei kuncogást csaltak ki belőlem, aztán a tömeg – a népünk, a népem – is csatlakozott, és szemem előtt csupa mosolyt láttam.

Elöl egy kezet pillantottam meg felém nyúlni, és megérintettem az ujjaimmal, ahogyan az anyám. A bőrömön izzadság nedvességét éreztem. Rájöttem, hogy nem is zavar annyira, mint gondoltam. A szívem csordultig telt.

4. FEJEZET │ CYRA

A Noavek-udvarház falaiban rejtett folyosók húzódtak, amelyeken a személyzet közlekedett, hogy ne zavarjanak minket és a vendégeinket. Én gyakran kószáltam bennük, megtanultam a sarkokra, be- és kijáratok fölé vésett jeleket, amelyek segítségével a szolgák tájékozódtak. Otega néha megszidott, amiért pókhálókkal borítva és porosan érkeztem a tanóráira, de általában senkit nem érdekelt, hogyan töltöm a szabadidőmet, amíg nem zavarom az apámat.

Amikor betöltöttem a hét évszakot, kóborlásaim elvezettek az apám irodája mögötti falakhoz. Egy csörömpölés csalt oda, de amikor meghallottam az apám ingerült hangját, megtorpantam és lekuporodtam.

Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy visszaforduljak, amerről jöttem, hogy a szobám biztonságába meneküljek. Apám kiabálásából még sosem sült ki semmi jó. Egyedül az anyám bírta lecsitítani, de még ő sem tudta kordában tartani.

– Mondd el – mondta az apám. A falra tapasztottam a fülemet, hogy jobban halljam. – Mondd el pontosan, mit mondtál neki.

– Én… én azt hittem… – Ryz hangja úgy remegett, mintha a sírás kerülgetné. Ez sem jósolt jót. Az apám utálta a könnyeket. – Azt hittem, hogy mivel az intézőmnek készül, megbízható lesz…

– Mondd el, mit mondtál neki!

– Azt mondtam… azt mondtam, hogy a sorsom, amelyet az orákulum kihirdetett, az, hogy… hogy elbukom a Benesit család ellen. Hogy az a két thuvhesi család egyike. Ez minden.

Elhúzódtam a faltól. Egy pókháló a fülemre tapadt. Korábban nem hallottam Ryzek sorsát. Tudtam, hogy a szüleim megosztották vele abban a korban, amikor a legtöbb sorskegyelt gyerek tudomást szerez a sorsáról: amikor kifejlődik benne az áramadomány. Én majd néhány évszak múlva tudom meg az enyémet. Ryzek sorsát tudni – hogy elbukik a Benesit család ellen, amely olyan régóta rejtőzködött, hogy még az álneveiket vagy a bolygó nevét sem tudtuk, amelyen laktak – ritka kincs volt. Vagy teher.

– Idióta! Ez minden? – kérdezte apám megvetően. – Azt hiszed, megengedheted magadnak a bizalmat, amikor ilyen gyáva sorsod van? El kell titkolnod! Különben elpusztít a saját gyengeséged!

– Sajnálom! – Ryz a torkát köszörülte. – Nem fogom elfelejteni. Többet nem teszek ilyet.

– Igazad van. Nem fogsz. – Apám hangja most mélyebben, színtelenebbül csengett. Szinte rosszabb volt a kiabálásnál. – Még keményebben kell dolgoznunk azon, hogy kiutat találjunk, igaz-e? A több száz létező jövő közt megtaláljuk azt, amelyikben a létezésed nem időpocsékolás. Addig is igyekezz erősnek mutatni magad a legközelebbi ismerőseid előtt is. Megértetted?

– Igen, uram.

– Helyes.

Addig kuporogtam ott hallgatózva, míg a portól majdnem eltüsszentettem magam. A sorsomon gondolkoztam, vajon hatalomra emel-e engem, vagy letaszít. Most még ijesztőbbnek tűnt, mint valaha. Apám egyetlen vágya Thuvhe meghódítása volt, és Ryzek kudarcra volt ítélve: arra a sorsra, hogy cserbenhagyja apámat.

Veszélyes az apámat olyasmivel felingerelni, amin nem lehet változtatni.

Fájt a szívem Ryzért, ahogy a járatban visszabotorkáltam a szobámba. Fájt, mert akkor még nem tudtam eleget.

5. FEJEZET │ CYRA

Egy évszak múlva, amikor betöltöttem a nyolcat, a bátyám kifulladva, esőtől csapzottan rontott be a szobámba. Épp az utolsó bábut állítottam fel az ágyam előtti szőnyegen. A kis figurákat az előző évi othyri zarándoklat során prédáltam, ahol szerették a kicsi, haszontalan tárgyakat. Ryzek felrúgott néhányat, amikor átmasírozott a szobán, én pedig méltatlankodva kiáltottam fel – tönkretette a hadi alakulatot.

– Cyra – guggolt le mellém. Tizennyolc évszakos volt, karja-lába túl hosszú, a homloka foltos, a rémülettől viszont fiatalabbnak tűnt. A vállára tettem a kezemet.

– Mi az? – kérdeztem, és megszorítottam.

– Apa elvitt téged valaha valahová, csak hogy… megmutasson valamit?

– Nem. – Lazmet Noavek soha nem vitt el engem sehová; amikor egy szobában voltunk, akkor is alig vesztegetett rám pillantást. Nem zavart. Már akkoriban is tisztában voltam vele, hogy nem jó dolog apa tekintetének célpontja lenni. – Soha.

– Ez nem igazságos, ugye? – kérdezte Ryz mohón. – Mi mindketten a gyerekei vagyunk, ugyanúgy kellene bánnia velünk. Nem gondolod?

– De… gondolom – feleltem óvatosan. – Ryz, mi a…

De Ryz csupán az arcomra simította a tenyerét.

A szobám a sötétkék függönyökkel és a sötét fa lambériával eltűnt.

– Ma pedig, Ryzek – mondta az apám hangja –, kiadod a parancsot.

Egy kis, sötét szobában voltam, előttem kőfalak és egy nagy ablak látszott. Az apám a bal oldalamon állt, de alacsonyabbnak tűnt, mint máskor – a valóságban csak a mellkasáig értem, de abban a helyiségben egyenesen az arcába nézhettem. Ökölbe szorítottam a kezemet magam előtt. Az ujjaim hosszúak és vékonyak voltak.

– Azt akarod… – Szaporán kapkodtam a levegőt. – Azt akarod, hogy én…

– Szedd össze magad! – mordult rám az apám, megragadta a páncélom elejét, és az ablakhoz rángatott.

Azon keresztül egy ráncos, ősz hajú vénembert pillantottam meg. Sovány volt, a szeme pedig halott, csuklóit bilincsek kötötték össze. Apa biccentésére a másik szobában lévő őrök a fogoly felé közeledtek. Egyikük a vállát fogta, hogy egy helyben maradjon, a másik pedig egy zsinórt tekert a nyakára, és a tarkóján szorosan megcsomózta. A fogoly nem ellenkezett; végtagjai súlyosnak látszottak, mintha vér helyett ólom folyna az ereiben.

Remegni kezdtem, és abba se hagytam.

– Ez az ember áruló – mondta az apám. – A családunk ellen szervezkedett. Hazugságokat terjesztett, hogy ellopjuk az éhezőktől és a shotet betegektől a külföldi segélyeket. Azokat, akik a családunkat mocskolják, nem lehet egyszerűen megölni… őket lassan kell kivégezni. Neked pedig késznek kell lenned kiadni a parancsot. Még arra is fel kell készülnöd, hogy magad végezd el a dolgot, bár arra a leckére majd csak később kerül sor.

Iszonyat rántotta csomóba a gyomromat.

Az apám bosszúsan felmordult, és valamit a kezembe nyomott. Egy viasszal lezárt fiola volt.

– Ha nem vagy képes lenyugodni, ez majd segít – mondta. – Így vagy úgy, de azt fogod tenni, amit mondok.

A viasz peremét kaparászva lefejtettem, majd a számba öntöttem a fiola tartalmát. A nyugtatófőzet égette a torkomat, de alig néhány pillanat múlva lelassult a szívverésem, és a pánikom is veszített erejéből.

Biccentettem az apám felé, aki bekapcsolta a másik szobában a hangszórókat. Beletelt egy másodpercbe, mire az agyamat betöltő ködben megtaláltam a megfelelő szót.

– Kivégezni – mondtam, magam számára ismeretlen hangon.

Az egyik őr hátralépett, és meghúzta a zsineg végét, amely egy mennyezetbe fúrt fémkarikán futott keresztül, akár egy tűbe fűzött cérna. Addig húzta, míg a fogoly lábujjai épphogy csak érintették a padlót. Néztem, ahogy az öregember arca elvörösödik, majd ellilul. Csapkodott. Szerettem volna elfordítani a tekintetemet, de nem tudtam.

– Nem kell mindent a nyilvánosság előtt csinálni ahhoz, hogy hatásos legyen – jegyezte meg apa mintegy mellékesen, miután ismét lekapcsolta a hangszórókat. – Az őrök elsuttogják majd, mi mindenre vagy képes azok ellen, akik ellened emelik fel a szavukat, és akik hallják, azok továbbadják majd, és a végén egész Shotetben tudni fognak az erődről és a hatalmadról.

Egy sikoly gyűlt a torkomban, akár egy gombóc, amely túl nagy ahhoz, hogy lenyeljem.

A kis, sötét szoba elhalványult.

Egy nyüzsgő, fényes utcán álltam. Az anyám mellett voltam, átkaroltam a lábát. Por szállt fel körülöttünk – Zold nemzetbolygójának fővárosában, az unalmas nevű Zoldiavárosban voltunk, amelyet az első zarándoklatom során látogattunk meg. Itt az évnek ebben a szakában mindent szürke porréteg fedett. Nem a sziklákból vagy a talajból származott, ahogy eredetileg hittem, hanem egy hatalmas virágmezőről, amely innen keletre terült el, és amelyet elporlasztott az évszakra jellemző, erős szél.

Ismertem ezt a helyet és ezt a pillanatot. Ez volt a kedvenc emlékem az anyámról.

Anyám meghajtotta a fejét a férfi előtt, aki az utcán találkozott velünk, keze a hajamat simogatta.

– Köszönjük, fenség, hogy ilyen kegyesen helyet adott a prédálásunknak – mondta neki az anyám. – Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy csak azt vigyük el, ami önöknek már nem kell.

– Azt megköszönném. A legutóbbi prédálás során egyes beszámolók szerint shotet katonák fosztogattak. Méghozzá kórházakat – mondta a férfi mogorván. Bőre csillogott a portól, szinte ragyogott a napfényben. Ámulva néztem fel rá. Hosszú, szürke köntöst viselt, mintha egy szobrot mímelne.

– A katonák viselkedése elítélendő volt, és súlyos büntetést kaptak – jelentette ki az anyám határozottan. – Cyra, drágám, ő itt Zold fővárosának vezetője. Fenség, ő itt a lányom, Cyra.

– Tetszik a poruk – böktem ki. – Nem megy a szemükbe?

A férfi kicsit ellágyulva válaszolt. – Állandóan. Amikor épp nem látogatókat fogadunk, védőszemüveget viselünk.

Elővett egyet a zsebéből, és felém kínálta. Nagy, világoszöld lencséjű szemüveg volt. Felpróbáltam, de rögtön a nyakamba csúszott, úgyhogy fél kézzel tartanom kellett. Az anyám jókedvűen nevetett, és a férfi csatlakozott hozzá.

– Igyekszünk tisztelni az önök hagyományát – mondta a férfi az anyámnak. – Bár bevallom, nem igazán értjük.

– Nos, mindenekfelett a megújulást keressük – felelte az anyám. – És az eldobott tárgyak között találjuk meg azt, amit újjá kell tennünk. Semmit nem szabad elvesztegetni, aminek értéke van. Ebben bizonyára egyetértünk.

Aztán a szavai visszájukra fordultak, a szemüveg visszaemelkedett a szememhez, majd láttam, ahogy kibújik alóla a fejem, és ismét a férfi kezébe kerül. Ez volt az első prédálásom, és visszatekeredett, szétfoszlott az elmémben. Miután az emlék visszaforgott, eltűnt.

Ismét a szobámban voltam, körülöttem a bábukkal, és tudtam, hogy volt egy első zarándoklatom, és találkoztunk Zoldiaváros vezetőjével, de már képtelen voltam felidézni a képet. A helyén a rab volt a zsinórral a nyakában, és apa fülembe sziszegő hangja.

Ryz elcserélte az egyik emlékét az enyémre.

Korábban láttam már ilyesmit tenni, egyszer Vasszal, a barátjával és intézőjével, egyszer az anyámmal. Mindkét alkalommal úgy tért vissza az apámtól, mint akit ledaráltak. Aztán csak rátette a kezét a legrégibb barátjára vagy az anyámra, és egy pillanattal később száraz szemmel húzta ki magát, és erősebbnek látszott, mint valaha. Ők pedig… valamiképpen üresebbnek tűntek. Mintha elvesztettek volna valamit.

– Cyra – nyögte Ryz. Könnyek fürösztötték az arcát. – Így igazságos. Úgy igazságos, ha megosztozunk ezen a terhen.

Ismét felém nyúlt. Valami mélyen bennem izzani kezdett. Ahogy a keze az arcomhoz ért, a bőröm alatt tintasötét erek futottak szét, akár soklábú rovarok vagy árnyékhálók. Felkúsztak a karomon, forróság öntötte el az arcomat. És fájdalom.

Felsikoltottam, hangosabban, mint életemben valaha, és Ryz hangja szinte harmóniában csatlakozott az enyémhez. A sötét erek kínt hoztak magukkal; a sötétség az én fájdalmam volt, én magam voltam a fájdalom.

Ryz elrántotta a kezét, de a bőröm árnyékai és a fájdalom megmaradt: az áramadományom túl korán jelentkezett.

Anyám rohant be a szobába félig begombolt blúzzal, arcáról csöpögött a víz, mert csak mosdott, de nem törülközött meg. Amint meglátta a bőrömön a fekete foltokat, rohant hozzám, és egy pillanatra hozzáért a karomhoz, de rögtön összerázkódva el is kapta a kezét. Ő is érezte a fájdalmat. Ismét sikoltottam, és körmeimmel karmoltam a fekete hálómintázatot.

Anyámnak be kellett nyugtatóznia, hogy lecsillapítson.

Ryz, aki sosem viselte jól a fájdalmat, soha többet nem ért hozzám, ha nem volt muszáj. És senki más sem.

6. FEJEZET │ CYRA

– Hová megyünk?

Anyám nyomában loholtam a csiszolt folyosókon, ahol a padló visszaverte sötét csíkos tükörképemet. Előttem sietett, szoknyáját felkapva, egyenes háttal. Az anyám mindig elegáns volt. Ruhái fűzőjébe egy-egy Páncélos lemezeit építették be, és anyaggal vonták be, hogy pihekönnyűnek tűnjenek. Tudta, hogyan húzzon tökéletes vonalat a szemhéjára, hogy úgy nézzen ki, mintha szeme sarkában hosszú szempillák ülnének. Egyszer én is kipróbáltam, de nem voltam képes elég hosszan remegés nélkül tartani a kezemet, és néhány másodpercenként szünetet kellett tartanom, míg zihálva úrrá lettem a fájdalmon. Most már többre becsültem az egyszerűséget az eleganciánál, a bő ruhákat és a fűző nélküli cipőket, gomb nélküli nadrágokat, és az olyan pulóvereket, amelyek a bőröm nagy részét elfedték. Majdnem kilenc évszakos voltam, de máris lemondtam a cicomáról.