Nis - A Házimanó története

Bedő Éva

NIS – A házimanó története

Bedő Éva

III. RÉSZ – Cukor és selyem

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

26. fejezet – A kőfalak hidege

Az út, ami Nist a barokk kastélyhoz vezette, hónapokig tartott, és minden egyes nappal, ahogy egyre közelebb került úti céljához, a táj egyre inkább megváltozott körülötte – a zsúfolt városi utcák helyét nyílt, rendezett mezők vették át, majd végül feltűnt a láthatáron egy épület, ami messze felülmúlta mindent, amit korábban látott.

A kastély – vagy inkább kis palota, ahogy a helyiek nevezték – egy dombtetőn állt, körülötte gondosan nyírt kertekkel, szökőkutakkal, és egy hosszú, egyenes fasorral, ami egyenesen a főbejárathoz vezetett. Az épület homlokzata szimmetrikus volt, tökéletesen kiegyensúlyozott, ablakai sorban, egyformán, mintha egy matematikai szabály szerint helyezték volna el mindet.

Nis, aki egy arra haladó szállítmányos szekér alján lapulva jutott be a birtokra, most először állt meg, hogy alaposabban szemügyre vegye ezt az új, idegen világot, és valami furcsa nyugtalanság kerítette hatalmába.

Ahol korábbi otthonaiban – a hosszúházban, a városi Fachwerkházban – a fa mindenütt jelen volt, meleg, élő anyagként, ami befogadta és elrejtette, itt, a kastélyban szinte semmi sem emlékeztetett erre. A falak vastag kőből épültek, a belső tereket pedig vakolat, majd finom, selyemmel bevont tapéta borította, ami sima és hideg volt, sehol egy rés, egy repedés, ahol egy apró lény megbújhatna.

Nis órákig bolyongott a kastély külső falai mentén, mielőtt talált egy kis szellőzőnyílást, ami a pincébe vezetett, és onnan, óvatosan, a szolgálószemélyzet által használt keskeny, rejtett folyosókon át – amiket a nemesek sosem használtak, de a cselédség nélkülözhetetlennek talált a hatékony kiszolgáláshoz – feljutott a fő traktusba.

Itt, a hatalmas termek és folyosók között, teljesen más kihívásokkal kellett szembenéznie, mint korábban bármikor.

A bútorok – hatalmas, faragott tölgyfa szekrények, nehéz bársonyfüggönyök, amik a padlótól a mennyezetig értek – kínáltak valamiféle rejtekhelyet, bár korántsem annyira biztonságosat, mint a régi gerendák közötti járatok. Nis megtanulta, hogyan mozogjon a bútorok mögött, a függönyök redői között, mindig árnyékban maradva, mindig résen, nehogy valaki véletlenül megpillantsa.

A legnagyobb kihívást azonban a tükrök jelentették. A kastély tele volt velük – hatalmas, aranyozott keretbe foglalt velencei tükrök, amik minden teremben megsokszorozták a fényt és a teret. Nis első alkalommal, amikor véletlenül megpillantotta magát az egyikben, önkéntelenül összerezzent – nemcsak azért, mert szokatlan volt látni a saját tükörképét, hanem mert valami mélyen benne, egy ösztönös félelem azt súgta neki, hogy a tükrök valahogy megtörik a mágiáját, sebezhetővé teszik olyan pillantásoknak, amiket egyébként el tudott kerülni.

Ezután mindig nagy ívben kerülte a tükrös termeket, vagy ha mégis át kellett haladnia rajtuk, gondosan ügyelt rá, hogy sose kerüljön a tükrök látószögébe.

A csillárok viszont, amik szintén minden nagyobb teremben lógtak, tele gyertyákkal és csiszolt kristályokkal, valami egészen más érzést keltettek benne – nem félelmet, hanem lenyűgözöttséget. Éjszakánként, amikor a kastély elcsendesedett, és a szolgák is nyugovóra tértek, Nis néha felmerészkedett az egyik csillárra, és órákig hintázott rajta, élvezve, ahogy a kristályok halkan csilingelve verődtek egymáshoz minden mozdulatára, és a gyertyák fénye, még ha nem is égtek, valamiért mégis melengetőnek tűnt neki, emlékeztetve a régi tűzhelyek melegére.

A kert, ami a kastélyt körülvette, egy másik menedéket kínált neki – különösen a labirintuskert, ahol a mértani pontossággal nyírt bukszussövények sűrű, átláthatatlan folyosókat alkottak. Ide húzódott vissza néha, amikor a benti parfümillat – ami minden teremben ott lebegett, néha olyan sűrűn, hogy szinte fojtogató volt számára – túlságosan nyomasztóvá vált.

A kastély lakói – egy grófi család, akiknek a vagyona és befolyása messze meghaladta bármit, amit Nis korábbi otthonaiban tapasztalt – napjaikat szigorú etikett szerint élték, tele társasági eseményekkel, vadászatokkal, és a divat által megszabott, aprólékos rituálékkal, amiknek a logikáját Nis alig értette.

De volt egy hely a kastélyban, ahol Nis végre valami ismerősebb, otthonosabb hangulatot érzett: a konyha. Itt, a hatalmas rézüstök és a lobogó tűzhelyek között, a levegő tele volt étel illatával, a személyzet hangosabban, természetesebben beszélt egymással, mint a nemesek a szalonokban, és a tűz, ami a nagy kemencékben égett, valahogy ismerősebb, otthonosabb meleget árasztott, mint bármi más a kastélyban.

Ide húzódott hát Nis a legtöbbször, a rézüstök mögé rejtőzve, figyelve a szakácsokat és a konyhalányokat, akik között hamarosan felfedezett egy fiatal lányt, aki másképp viselkedett, mint a többiek – aki néha, amikor senki sem figyelt, lopva megkóstolt egy kis cukrot vagy mézet, majd elégedett mosollyal az arcán folytatta a munkáját, mintha egy titkos örömforrást találna minden egyes ilyen pillanatban.