A mű eredeti címe: Dotter saknad

Copyright © Anna Jansson 2019

by agreement with Grand Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-158-5 (papír)

ISBN 978-963-614-159-2 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1

Nagypéntek volt. Ebben az évben későn köszöntött be a tavasz. A sötét vízfelszínen még mindig darabokra tört jégtáblák úsztak. Kristoffer Bark bűnügyi felügyelő a hampetorpi kempingnél parkolt le Toyota Camryjával, majd gyalog indult tovább a természetvédelmi terület irányába. Látta, hogy a vinői komp közeledik a kikötő felé. Kezével eltakarta a napot, s közben érezte, könnybe lábad a szeme.

Öt éve rótta már szakadatlanul a Hjälmaren tó partját. Kilométerről kilométerre kutatva valami bizonyíték után, amely segíthet megértenie, mi történt a lányával. A rendőrségi nyomozást megszüntették, hiába próbálta megakadályozni. Személyesen kopogtatott be mindenkihez, amíg valamennyi ingatlantulajdonossal nem beszélt abban a körzetben, ahol valaki esetleg láthatta, mi történt. Követett minden felbukkanó nyomot, minden megfigyelésnek utánajárt. Próbálta megtalálni azokat a hajótulajdonosokat is, akik kint voltak a tavon öt évvel ezelőtt, a nagypéntekre virradó éjszaka. És mindenkivel beszélt, aki a környéken tartózkodott abban az időben.

A rendőrségnél kiszámolták a szélirányt, és hullakereső kutyák segítségével, kutatóhorgonyos hajókkal keresték a lányt. Eredménytelenül. A tó vize sekély volt ugyan, de zavaros. Önkéntesek segítségével még a tó közepét is átkutatták, és a polgárőrség is erőn felül teljesített. Amikor ők is abbahagyták a keresést, Kristoffer az Eltűnt Személyekért Egyesülettől kapott segítséget.

Mostanra azonban már mindenki feladta, kivéve ő és nyugdíjba vonult kollégája, Börje Hansson, aki a Vera eltűnésével kapcsolatos nyomozást vezette, és maga is Hampetorpban lakott, az Örebro városától bő harminc kilométerre fekvő kis halászfaluban. Börje időről időre elkísérte Kristoffert a part menti sétáira. De ma, nagypénteken, Vera eltűnésének ötödik évfordulóján nem.

A nyomozást két év után felfüggesztették, amikor Börje nyugdíjba ment. A többség úgy vélte, Vera megfulladt, akárcsak a vele egy csónakban ülő Matilda. Kristoffer azonban bizonyítékok hiányában képtelen volt elfogadni ezt az elméletet. Aki az egész életét súlyos bűncselekmények felderítésével töltötte, annak más gondolatok is eszébe jutnak. Kristoffer minden lehetőséget nyitva akart hagyni – egyet kivéve. Börje a nyomozás során megkérdezte tőle, el tudja-e képzelni, hogy a lánya öngyilkosságot követett el. Ő pedig habozás nélkül nemmel felelt. Verának számtalan oka volt élni, még az is lehet, hogy gyereket várt. Kristoffer mindaddig nem volt hajlandó tényként elfogadni Vera halálát, amíg a saját szemével nem látta a holttestét. Mindaddig, amíg a leghalványabb esély is van rá, hogy életben van. A lánya született túlélő volt. Két hónappal a kiírt idő előtt született, felgyógyult egy szövődményes tüdőgyulladásból és egy perforált vakbélgyulladásból. Vera imádta az életet, és semmi jel nem utalt rá, hogy önként dobta volna el magától. Főleg nem a saját leánybúcsúján, nagycsütörtökön, a rég várt, nagyszabású esküvő előtt, amelyet nagyszombat estéjére terveztek. Számos jel arra utalt, hogy a lány vízbe fulladt. De akkor hol lehet a holtteste?

Kristoffer természetesen másra is gondolt. Ha Vera esetleg összeveszett Rasmusszal, lehet, hogy önként szökött meg az esküvő elől, és elrejtőzött. Rasmus azonban tagadta, hogy ilyesmi történt volna. Esetleg elrabolhatta egy ismerős vagy ismeretlen személy, vagy csoport. De senki nem jelentkezett, hogy váltságdíjat kérjen érte. Kristoffer beszélt a lány valamennyi ismerősével, akit csak talált Vera mobiltelefonjában és a számítógépén, valamint abban a régi noteszben, amely a lánya íróasztalának legalsó fiókjában lapult. Beszélt az osztálytársaival, a tanáraival és a lányokkal, akikkel focizni szokott. Ám akkor és ott – öt évvel korábban, a nagypéntekre virradó éjjel minden nyom eltűnt.

Kristoffert felváltva gyötörték a kétségek: vajon a lánya belefulladt a tóba vagy valaki megmentette és magával vitte? Csak most jött rá, amikor már ötödik éve járta a környéket és zaklatta a tópart lakóit, hogy mennyi kellemetlenséget okozott ezzel. De muszáj volt megtudnia, nem figyelt-e fel azóta valaki valamire. Persze azt hitték, elment az esze. Hallotta, hogy csak úgy emlegetik, „az őrült zsaru”, és talán az is volt: belebolondult a fájdalomba. De valahányszor ott sétált a part mentén, végre nem kellett uralkodnia magán, levehette magáról a mosoly álarcát. Hallották, hogy üvölt fájdalmában, és látták, ahogy egy láthatatlan ellenséggel viaskodik, míg zokogva a földre nem rogy. Muszáj volt ezt kiadnia magából, különben belerokkant volna.

A tó felől érkező jeges szélfuvallat az arcába mart és belecsípett a fülébe. Kristoffer érezte, hogy a hideg bekúszik a kabátja alá, és a ruharétegeken keresztül a csupasz bőrét mardossa. Felgyorsította lépteit, és kocogni kezdett, hogy melegen tartsa a testét. A feje fölött egy tengeri madár rikácsolt, és nagy ívben elszállt a nádason túlra, majd eltűnt a víz felett. Feltámadt a szél.

Ha behunyta a szemét, még mindig látta maga előtt Verát. Élénk, szürkéskék szemét, sötét szempilláit és szemöldökét. Széles mosolyra húzódó száját. Szőke, vállig érő haját, amelyet általában kontyba vagy lófarokba fogva viselt. Kis kora óta focizott, és Kristoffer gyakran vitte el a lányokat a mérkőzésekre, és figyelte, ahogy a lánya frizurája lobog odalent, a pályán. Hallotta, amikor a kocsi hátsó ülésén titkokat sugdostak egymásnak, látta őket együtt örvendezni, és szomorkodni is, miután összevesztek.

Vera húszéves volt, amikor eltűnt. Túl fiatal még ahhoz, hogy férjhez menjen. Az utolsó vitájuknak ez volt a témája. Tiszta őrültség abban az életkorban egy életre társat választani, amikor az ember szervezetében tombolnak a hormonok, még tapasztalatlan, és mindenáron le akar lépni otthonról. Kristoffer veszekedett vele és a nála hét évvel idősebb Rasmusszal is. Kérte, hogy térjenek észre, és gondolják át a dolgot. Rasmus arca égett a visszafojtott dühtől, mégis hagyta Verát maga helyett is beszélni.

– Na és te, apa? Te is fiatalon nősültél, és még csak huszonöt voltál, amikor én megszülettem.

Mire ő így felelt neki:

– És nézd meg, mi lett az eredménye! Túl fiatal voltam még apának. Ugye nem vagy terhes?

– Az embernek nem muszáj megházasodnia, csak mert gyereket vár – felelte a lány halvány mosollyal, de egyenes választ nem adott a kérdésére. És már talán soha nem is fogja megtudni. Rasmus sem tudta. Vera nem mondta neki, hogy gyereket várna. És nem foglalt időpontot terhesgondozásra sem.

Körülbelül egy évvel Vera eltűnését követően Rasmus találkozott egy másik lánnyal, és Londonban kapott állást egy fejvadász cégnél, ahol kereskedőket toborzott. Úgy tűnt, elégedett a munkájával.

Kristoffer megállt, a tenyerével melegítette az arcát. Belülről könnyek mardosták a szemhéját. Nehéz lett volna megállapítani, hogy a gyomrában érzett fájdalom izomláz volt-e a kocogás miatt, vagy annak a szorításnak a kisugárzása, amit a mellkasában szokott érezni, amikor Verára gondol. Már vagy ezredszer átpörgette magában, mi történt azon a csütörtök éjjelen, öt évvel korábban.

Az a végzetes leánybúcsú nagycsütörtök éjjelén kezdődött és pénteken katasztrófával végződött. Vera legjobb barátnője, Matilda az anyai nagyszülei házába szervezte az eseményt, Hampetorpba. Sven és Rita arra az éjszakára kibérelt egy másik házat. Kristoffer évek óta ismerte őket, mivel sokszor fuvarozta el Verát Matildához, aki az iskolai szüneteket gyakran töltötte a nagyszüleinél. Az egész leánybúcsú, csak lányok részvételével a városban kezdődött. Azután kimentek Hampetorpba, és később Rasmus is csatlakozott hozzájuk a barátaival. A buli résztvevői az egész estét és az éjszakát együtt töltötték a kis házban. A barátaik szerint vidám és féktelen volt a hangulat.

Vera Rasmusszal táncolt, amikor is hirtelen kirohant, és a csónakkikötő felé vette az irányt, majd beült egy kis farmotoros műanyag csónakba. Matilda próbálta megállítani, és mivel nem sikerült, ő is beült mellé. Rasmus és még néhány srác látta és követte is egy darabon a lányokat, de túl részegek voltak ahhoz, hogy utolérjék őket. Péntek reggel Sven, aki nem tudta, mi történt a bulin, kihajózott a tóra. Előzőleg Börjével együtt vetették ki a hálókat, de ő nem tudott aznap kimenni, hogy segítsen behúzni őket. Sven találta meg a felborult csónakot, és az unokája, Matilda élettelen testét a vízben. Szétterülő rozsdavörös hajával olyan volt, akár egy alvó angyal, amikor kiemelte őt a vízből.

Kristoffer először azt hitte, a lánynak vérzik a feje, de a test külsőleg sértetlen volt. Az igazságügyi orvosszakértő jelentése szerint 2,1 ezrelék volt a véralkoholszintje, a halálát pedig fulladás okozta. A víz hőmérséklete 5 fok volt. A barátaik szerint mindkét lány részeg volt. A túlélők tanúvallomása szerint Hallands Fläder köménylikőrt ittak olcsó vodkával, Jägermeisterrel és némi körtelikőrrel vegyítve, amely egy porlepte üvegben megmaradt. Egyéb drogot nem sikerült kimutatni.

Kristoffer mély lélegzetet vett, mielőtt továbbment az ösvényen, amely a házhoz vezetett, ahol öt évvel korábban a leánybúcsút tartották. Az eset óta kétszer járt Svennél és Ritánál. Először nagypéntek reggelén, amikor megtudta, hogy Verának és Matildának nyoma veszett, másodszor pedig Börjével együtt, pár évvel később, amikor az idős házaspár meghívta őket egy kávéra.

Sven és Rita háza vörös volt, fehér verandával, szépen gondozott kertjükben díszbokrok álltak, az utak kőből voltak kirakva és volt ott egy kis tó is. A felhajtó fölötti kapuíven már csak a csupasz, tüskés ágak emlékeztettek az ősszel még szépen virító vörös futórózsákra. Az egyik vékony függöny mögött Kristoffer mintha valami mozgást látott volna. Lehet, hogy otthon vannak. Valahányszor Rita kint járt a kertben, úgy tett, mintha észre se venné őt, inkább besietett a házba, hogy ne kelljen beszélgetnie vele. És idővel mindenki így tett a környezetében. Az emberek elkerülték őt a gyászával együtt, mintha az valami veszélyes, fertőző betegség lenne. Sven és Rita is gyászolták az unokájukat, Matildát, és – a lány szüleihez hasonlóan – ők is úgy vélték, Vera a felelős a haláláért. Mégis korrektül bántak vele, és ha rájuk köszönt, visszaköszöntek neki.

Kristoffer továbbhaladt a göröngyös úton. A Sven és Rita háza melletti épületben pár évvel ezelőttig Hedda lakott, egy nyugdíjas tanárnő. Szép kis ház volt, fehérre festett verandával, zavartalan kilátással a tóra. Hedda épp Vera eltűnésekor jött haza a kórházból a combnyaktörése után. Denise, az unokája, ott volt vele, hogy segítsen neki a mindennapokban, majd később, amikor Hedda itt hagyta ezt az árnyékvilágot, ő örökölte meg a házat.

Kristoffer megállt, hogy szemügyre vegye a látványt. A felhajtón egy bézs színű Golf parkolt, régebbi modell. A lépcsőt meg kellett volna már javítani, a ház tóra néző oldalát pedig átfesteni. Egy sárga kenu állt a falnak támasztva. Egy póráz hevert a lépcsőn, a legalsó fokán pedig egy kutyatál. Denise-nek vagy tényleg volt kutyája, vagy csupán beruházott pár apró kellékbe, hogy ezzel tartsa távol a betörőket. A terepen szolgálatot teljesítő kollégái szerint egyes betörők listát vezetnek arról, van-e a háznál kutya, mivel az nagyobb elrettentő erővel bír, mint egy riasztó.

Kristoffer továbbment a kompkikötőbe. A vinői komp már beérkezett, és vagy tíz autó gördült le róla. Folytatta útját az aszfaltozott téren, elhaladt a nyilvános vécék előtt, majd lekanyarodott a park mellett, a bezárt fagyisbódé mögött, azután előre, a természetvédelmi terület felé. Mióta utoljára itt járt, süppedősebb lett a talaj. Nedves volt, és Kristoffer már bánta, hogy nem húzott gumicsizmát, amikor megérezte, hogy a félcipője beázott. Ez egy kis, nádassal körbenőtt, privát, homokos partszakasz volt mindössze néhány száz méternyire a mólótól, ahonnan Vera elkötötte a műanyag csónakot. A háta mögötti ház düledezett, néhány szerszámoskamra még ennél is rosszabb állapotban volt. Ment még egy darabig, majd megállt. Meglátott valamit a homokban, félig egy fehér madártoll mögött. Ahogy rásütött a nap, halványan csillogott. Kristoffer leguggolt, és megérintette a tárgyat. A hidegtől és az izgalomtól remegett a keze. Csak nézte az ezüstszínű fémből készült hajcsatot, amelyről már lepergett a festék. A megfakult műanyag gyöngyszemek egy madarat formáztak rajta. Reszkető kézzel vette fel, zsebre tette, és tekintetével átfésülte a környéket. Verának volt egy ilyen hajcsatja. Kristoffer a puszta kezével kezdett ásni a jéghideg homokban, hátha talál még valamit. Vajon ezt a hajcsatot viselte Vera az eltűnése éjszakáján? Nem volt benne biztos. Hosszú ruhában és fátyolban volt. És mivel rögzítenek a hajba egy fátylat? Hajcsattal.

Kristoffer létrehozott egy Facebook-csoportot Vera azon barátainak, akik még győztek válaszolni a kérdéseire. Meg kellett tudnia, viselte-e a lánya a hajcsatot, amikor eltűnt. Ugyanakkor ő maga is belátta, mekkora őrültség, amit művel. Egyik kollégája sem fogja komolyan venni, ha elmondja nekik, mit talált. Bolyongásai során számtalan tárgyat összegyűjtött már, amelyeknek lehetett jelentőségük, de lehettek csupán szemetek is: elhagyott cipőket, egy rúzst, egy tükröt, egy szakadt melltartót és egy műszálas bikinialsót, amelyet megviselt már az időjárás, valamint egy horpadt PET-palackot, amelyben a Vera által kedvelt márkájú narancslé volt.

Kristoffer egész addig folytatta az ásást, amíg a keze jéggé nem dermedt, és el nem veszítette az érzékelőképességét. A szél felerősödött, és – ahogy az már lenni szokott a Hjälmaren felett – elég gyorsan felkorbácsolta a hullámokat, amelyek kicsaptak a partra, egészen odáig, ahol a férfi guggolt. A nádszálak szomorúan ingatták a fejüket, suttogtak, zörögtek. Kristoffert fojtogatta a tehetetlenség, hogy nem tudja, mi történt Verával. Felállt, és visszakiáltott a szélnek és a hullámoknak.

– Megtalállak, Vera!

2

Denise Groth nagypéntek reggelén sétálni indult a kutyájával. Erős szél fújt, és magasra csaptak a Hjälmaren hullámai. Megállt, és figyelni kezdett. Valami emberi hangot hallott a viharban, és azon tűnődött, nem került-e bajba valaki. Nem segélykiáltás volt, inkább dühödt üvöltés, egy erőteljes férfihang. Denise nem volt ugyan bátor ember, de a kutyája társaságában közelebb mert menni hozzá. Követte a parthoz vezető ösvényt, és aggodalmasan hallgatta a hangot, amely elhalkult, majd teljesen meg is szűnt. A part menti nádas ekkor hirtelen megzizzent. A kutya halkan morgott, majd ugatni kezdett, amikor egy erős testfelépítésű, ötvenes férfi közeledett Denise felé. Jóval százkilencven centi fölött lehetett, és úgy bámult a nőre, mint aki kísértetet lát. Sötétszőke, göndör haja elfedte az arca egy részét, ahogy a heves szél előrefújta. Szürkéskék tekintete egyszerre volt vad és elkeseredett. A füle és az arca kivörösödött a hidegtől. Denise felismerte, mert annak idején részt vett a lánya keresésében. Ám a férfi, köszönés helyett, jobbra kitért előle, amint meglátta a kutyát. Láthatóan zaklatott állapotban volt.

– Történt valami? Valaki veszélyben van? – kiáltotta utána Denise, halk hangját azonban elfújta a szél és a partot csapkodó hullámok zaja. A férfi nem felelt, sőt még csak meg sem fordult. Kristoffer Bark még mindig az eltűnt lányát, Verát kereste. Ő volt a zsaru, aki sosem adta fel a kutatást, és sosem fejezte be a kérdezősködést. Egypárszor a nő nagyanyjának házába is elment, amikor az még élt, két évvel korábban. Kérdéseket tett fel neki. Akkor még nyugodtnak és összeszedettnek tűnt, a nőnek mégis megfájdult tőle a feje. Mostanra azonban dühöngő őrültté változott.

– Még jó, hogy te itt vagy nekem, Saba – simította végig a kezét Denise labradorja halvány rozsdavörös bundáján, és elindult vissza a nagyanyjától örökölt ház felé, ahol gyerekként a nyarait töltötte. Miután a nővérével, Isabell-lel folytatott örökösödési vitájuk két évvel ezelőtt véget ért, az övé lett a ház. Hedda nem hagyott végrendeletet, a fia pedig csak Denise apja volt, és az ikertestvéréé, aki azonban ötéves korában meghalt. Isabellnek más volt az apja. Hedda ugyan egyformán bánt a testvérekkel, és talán úgy gondolta, osztozzanak a házon egyenlő arányban a halála után, mivel azonban ezt nem foglalta írásba, a jog szerint mindent Denise örökölt. Voltak pillanatok, amikor lelkiismeret-furdalást érzett emiatt, és Isabell-lel még mindig fagyos volt köztük a hangulat. Kissé magányosnak érezte magát, de húsvétra idejön Albert, és három napig együtt lesznek. Már nagyon hiányzott neki a férfi. Talán ez a titka egy szenvedélyes kapcsolatnak – legyen alkalom arra, hogy hiányozzon a másik. Albert hétköznap Finnországban dolgozott egy cégnél, logisztikai területen, és volt egy bérelt lakása Örebróban, amit a tervek szerint felmond, ha összeköltöznek Denise-szel a házába. Börje, Albert apja, aki nyugdíjas rendőr volt, szintén Hampetorpban lakott. De a kapcsolatuk Alberttel annyira frissnek számított, hogy a férfi még nem beszélt az apjának a költözésről.

Denise megállt, és letört egy elszáradt gubót az ösvény mellett, majd felemelte a szürke égbolt felé, úgy tanulmányozta. Egyszerűségében is szép volt, ha az ember leszedte róla a hervadt szirmokat, és csak a magházat tartotta meg. Textiltervezőként bárhol tudott dolgozni, ha magával vitte a mintákhoz készített vázlatait. Az, hogy a stockholmi egyszobás lakásából a tavaszi és a nyári hónapokra a házba költözött, remek lehetőséget nyújtott az anyaggyűjtésre. Ha kellőképp felszereli a házat, a lakását akár el is adhatja, és végleg ideköltözhet.

Alberttel bő három hónapja, vízkeresztkor találkoztak az örebrói kastélyban rendezett bálon. A hóvihar káoszt okozott a vasúti közlekedésben, neki azonban mégiscsak sikerült eljutnia Stockholmból Örebróba, hogy meglátogassa egyik volt osztálytársát, akivel újra felvette a kapcsolatot a Facebookon. Együtt mentek el a bálba, amely varázslatos volt. A várudvarba vezető utat fáklyákkal világították meg, fényük visszatükröződött a várárok sötét vizében. Bent az udvarban tüzet raktak. Engelbrekt idejéből származó, fényesre kopott kőlépcsők vezettek fel az emeletre, ahol az ünnepséget tartották. Denise alig vette le a kabátját, amikor Albert felkérte táncolni. Tényleg nagyon megváltozott azóta, hogy két évvel azelőtt, Szent Ivánkor találkoztak, és igazán csinos volt a tökéletesen rászabott szmokingjában. Sötét, egyenes szálú haja rövidre volt nyírva, és szakállt növesztett. Enyhe kancsalsága, amelyre Denise még gyerekkorából emlékezett, most kifejezetten vonzónak tűnt. Orrnyerge egyenes volt, álla markánsan kiugró, mosolya széles. Amit mindig is szeretett Albertben, az a csendes, olykor kissé morbid humora volt.

A férfi egész este le sem vette róla a szemét, és hevesen megcsókolta a táncparketten. Dicsérte a vörös ruháját, elegánsan feltűzött haját, majd később, a hotelszobában búzavirágkék, selyem alsóneműjét is. Amikor aztán Denise elárulta, hogy ő maga varrta, a férfi incselkedő mosollyal, különös alapossággal vizsgálta meg, még ki is fordította, és kérte, hadd nézze meg belül a varrást, hogy ellenőrizhesse, valóban alapos munkát végzett-e. Azután megtörtént minden, amiről Denise tánc közben fantáziált. Kellemesen be volt csípve, Albert pedig fantasztikus szeretőnek bizonyult.

Jennie persze megorrolt rá, mert magára hagyta este a bálban, és nem is aludt nála, ahogy megbeszélték. De a legrosszabb az volt az egészben, hogy a kutyáját, Sabát Jennie-nél hagyta, és nem ment érte. Gyötörte a lelkiismeret, de mit tehetett volna? Akkor és ott hirtelen olyan szerelmes lett Albertbe, hogy minden másról megfeledkezett.

Két napig ki sem szálltak a Stora Hotel franciaágyából, csak enni mentek ki a szobából. A szálloda elegáns volt és megannyi titkot rejtett. Azt beszélték, egy titkos járat vezet oda a kastélytól, egy sötét alagút, a Svartå folyó alatt. Albert pedig a Fehér Asszony legendájával riogatta őt.

– Hogy ki volt ő? Egy szerencsétlen nő, akit az akarata ellenére férjhez adtak. Az esküvő vége felé azután előrement a szállodai szobába. A vendégek azt hitték, csak rendbe akarja szedni magát a nászéjszaka előtt, neki azonban más tervei voltak. Végzett magával, hogy ne kelljen elszenvednie a nászéjszakát, és együtt élnie egy férfival, akit gyűlölt. Amikor a részeg férj belépett a szobába, újdonsült nejét a kandalló szellőzőjére felkötve, holtan találta.

– Fejezd már be! – Denise-nek akaratlanul is eszébe jutott Vera, aki már soha nem mehetett férjhez. Az ő arcát látta maga előtt, amikor Albert ezt mesélte neki.

– Ha hideg fuvallatot érzel az arcodon a sötétben, az ő leheletét érzed. Ha nyomás van a mellkasodon, és rémülten ébredsz, ő próbál belenyomni a matracba, dühében, amiért a halál maradt számára az egyetlen kiút. Reggel nézz a tükörbe, lehet, hogy kék-zöld foltok tarkítják a nyakad.

– Hagyd már abba, megijesztesz!

– Én majd megvédelek minden rossz szellemtől és rossz szándékú embertől, ha megígéred, hogy örökre az enyém leszel.

Denise csak nevetett ezen, Albert arca azonban komoly maradt.

– Komolyan mondom. Egyszer már elveszítettem, akit szerettem. Soha többé nem szeretném ezt átélni. Nem bírnám ki.

– Miért hagyott el?

– Nem szeretnék beszélni róla. De tudnom kell, tényleg számíthatok-e rád. Hogy mostantól te és én összetartozunk.

– Igen, összetartozunk.

Amikor kimondta, Denise valóban úgy is gondolta, ám később kételkedni kezdett benne, ahogy máskor is, amikor valami fontos dologról kellett döntenie. Miért pont én? Mit lát bennem? És meddig fog ez működni?

Amikor Denise hazaért a kis házba, készített magának egy forró fürdőt az oroszlánlábakon álló fürdőkádba, amelyről kissé már lekopott az arany festék, és előtűntek alóla a barna rozsdafoltok. A fürdőszoba még a hetvenes években készült, a kék különböző árnyalataiban játszó mozaikpadlóval, és a narancssárga alapon barna násfamintás vízálló tapétával. Legfőbb ideje átalakítani, ehhez azonban kölcsönt kell felvennie. De már így is alig jött ki a keresetéből, és ha még kölcsönt is vesz fel, nehéz helyzetbe kerülhet, ha magasra kúsznak a kamatok. A stockholmi lakás bérleti díját is fizetnie kell. A házra pedig csaknem nyolcezer korona évente az ingatlanadó. Csak a tóra nyíló kilátás miatt taksálták ilyen magasra az értékét. Maga a ház azonban reménytelenül ódivatú volt már, de legalább a sajátja. Alberttől nem akart pénzt kérni, mert még azt hinné, ezzel ő is résztulajdonossá válik. Ilyen gyorsan pedig nem szeretett volna haladni. Időre volt szüksége, hogy hozzászokjon az együttélés gondolatához.

Denise arra gondolt, esetleg megkérdezi a szomszédját, Svent, szerinte mennyibe kerülne átalakítani a fürdőszoba legszükségesebb részeit. Rita ugyanis említette, mennyire ügyes kezű a férje. Nyugdíjas mesterember volt, aki mindig valami elfoglaltságot keresett, de sokszor nem volt neki, ilyenkor gyakran kihajózott a tóra. Denise hátán futkosott a hideg, amikor belegondolt, micsoda szörnyűség történt a férfi unokájával, Matildával. Sven és Rita azóta nem volt a régi, mióta a lány vízbe fulladt Vera leánybúcsúján. Azelőtt vidám bulikat csaptak, most azonban már jobban szerettek magukban lenni.

Denise a hálószobába ment, levetkőzött, és felvette a köntösét. Saba játszani akart vele, és elszaladt a fél pár zoknijával a szájában. Hát így tűnnek el a zoknijai! Ő azonban most inkább a fürdőszobába ment, felakasztotta a köntöst a fogasra, majd belemerült a meleg vízbe. A Kristoffer Barkkal kapcsolatos gondolatai aggasztották. Már évek teltek el azóta, hogy a férfi lánya, Vera feltehetőleg vízbe fulladt, ő mégis úgy üvöltötte a szélbe a fájdalmát, mintha csak most történt volna. Ennek már sosem lesz vége? Van olyan fájdalom, amely nem múlik el? Denise úgy gondolta, igen. Valahányszor eszébe jutott az ikertestvére, még mindig megbénította a gondolat, pedig sok-sok év telt már el a halála óta.

Megpróbálta kiverni a fejéből a Kristoffer Barkkal kapcsolatos gondolatait, és a vacsorára koncentrált inkább. Mit szokás enni nagypénteken? A nagyanyja, Hedda biztosan a főtt lazacot mondta volna. A szokások szerint ilyenkor nem esznek húst, nagyszombaton este pedig ugyanaz a menü, mint szenteste és Szent Iván-éj előestéjén: hering burgonyával – ki tudja, mitől olyan ünnepi étel ez? –, majd báránysült vagy sonka. Karácsonyi sonka, Szent Iván-éji sonka, húsvéti sonka. Denise kissé rosszul érezte magát, ha ételre gondolt. Az utóbbi hetekben a szokásosnál fáradékonyabb volt, és alig bírta legyűrni a reggelijét. Három hónappal azelőtt ismét szedni kezdte a mini fogamzásgátló tablettákat, és azóta nem menstruált. A gyanúja egyre erősebb lett, és előző nap, amikor a városban járt, vett egy terhességi tesztet.

Most, ahogy a kádban ült, utánaszámolt. Csak vízkereszt éjszakáján feküdtek le egymással védekezés nélkül. Egyesek éveken át küzdenek azért, hogy gyerekük lehessen. Mennyi az esélye annak, hogy teherbe esett? Végigsimított a hasán. Bántotta a lelkiismeret, mert azóta nem is egyszer ivott alkoholt, alkalmanként akár egy fél üveggel, vagy még annál is többet. Lehet, hogy valami baja esett a gyereknek? És hogy viselné gondját egy babának? Az újdonsült szülők hatalmas felelősséget vállalnak, amikor hazaviszik azt az apró csomagot a szülészetről, és nem kapnak hozzá használati utasítást. Ki kell bírniuk az ébren töltött éjszakákat, a pelenkacserét és… felnőttkoráig gondoskodniuk kell róla. Az sem biztos, hogy megtarthatná a textiltervezői állását Stockholmban. Mi lenne, ha munka nélkül marad? Tudta, hogy így is inog a széke, mióta a céget összevonták egy smålandi textilüzemmel. A minőség ma már másodlagos szempont. Csak az számít, hogy nyereséges legyen az üzlet. Ki kell ismerni a piac változásait, és jól eladható termékeket kell gyártani. Egyszerre kell gyorsnak és ötletesnek lenni. Az általa kitalált textilminta tehát bizonyára nagy siker lesz!

Denise besamponozta hosszú, szőke haját, majd gyorsan leöblítette. Nem bírt tovább nyugodtan feküdni a kádban. Most kell elvégeznie a tesztet, hogy biztos legyen a dolgában! Mielőtt este kimegy Albertért az állomásra, meg kell tudnia, várandós-e.

Még csak három hónapja voltak együtt, ő máris úgy érezte, ismeri a férfi lelkének legmélyebb zugait is, mivel gyerekkorukban játszópajtások voltak. De persze sok mindent nem tudott róla, a kamaszkoráról, és Mariáról sem, arról a nőről, aki később összetörte a szívét. Denise azonban szerelmes volt a férfiba, így mindent a javára írt. Albert sokat dolgozott, hogy stabil anyagi alapokat teremtsen maguknak. Gyakran felhívta őt, hogy megkérdezze, mit csinál, kivel találkozik. Vajon csak óvni próbálja, vagy irányítani? Na de most már tényleg elég az ostobaságokból! Hiszen Albert szereti őt, és a közös jövőjüket tervezgeti. Denise huszonkilenc éves volt. Legfőbb ideje, hogy gyereket vállaljon. Albert pedig fantasztikus férfi, és jó apa is válik majd belőle. Vajon akar gyereket? Denise úgy vélte, igen. Elvégre több gyerekre is rámosolygott, és beszélgetett, tréfálkozott velük. De ez még nem került szóba köztük.

Denise kiszállt a fürdőkádból, elővette a fürdőszobaszekrényből a terhességi tesztet, kicsomagolta, és figyelmesen elolvasta a használati utasítást. Azután ráült a vécére, és a tesztcsíkra vizelt.

3

Tybble központjában nagypénteken nem sok minden történik. Kristoffer Bark leparkolt a bezárt, nyíltan környezetvédelmi szempontokat előtérbe helyező kis ICA-bolt téglafala mellett, amelynek tulajdonosa kénytelen volt feladni a harcot a környéken üzletet nyitó ICA Maxival szemben.

Tybble központjának életét azonban ez nem befolyásolta különösebben, mivel mindössze néhány kilométernyire fekszik Örebro városközpontjától. A háromemeletes sorházak között megbújó játszóterek és szelektív szemétgyűjtő szigetek mellett alig jutott hely a parkolásra. Mintha minden este székfoglalót játszottak volna, amikor mindenki egyszerre startol rá a szabad helyekre, és mindig akad olyan, akinek nem jut. Volt ott két fodrászüzlet, egy remek étterem és egy bájos cukrászda, egyben pékség is, amelyet egy fiatal nő vezetett. Az ő tortái és péksüteményei valóságos műalkotások voltak, a kenyere pedig az egyik legjobb volt, amit Kristoffer valaha evett.

Szemerkélni kezdett az eső. Kristoffer bezárta az autót, és megindult a Drakenbergsgatanon álló lakása felé. Kissé lelakott, háromszobás, harmadik emeleti ingatlan volt, egy lift nélküli házban. Még mindig hálával tartozott a kollégáinak, akik segítettek neki felcipelni a bútorokat, miután Ellával elváltak útjaik, ő pedig ide költözött az akkor tizenkét éves Verával. Akkor úgy gondolta, ez a lakás csupán átmeneti megoldás lesz, most, tizenhárom évvel később azonban még mindig itt lakott. Hiába tervez az ember, ha a dolgok másképp alakulnak. Kristoffer is a legkisebb ellenállás felé haladt, amikor képtelen volt új mederbe terelni az életét, mert a munkája sokat követelt tőle.

Felemelte a tekintetét, és hagyta, hogy a könnyű eső hűsítse az arcát. Körülnézett. Mindig elcsodálkozott, amikor meglátta azt az értelmetlen hidat a Rudbecksgatan felett. Mintha épp az előbbi megállapítását támasztotta volna alá. Ez sem úgy sikerült, ahogy eltervezték. Mióta a környéken lakott, egyetlenegyszer sem látott még senkit hetvenkét lépcsőfokot fel- és lemászni azért, hogy átjusson az utca túloldalára, amikor egyenesen keresztül is mehetett az úton. Mégis, hogy gondolták, hogy a babakocsival, kerékpárral vagy épp rollátorral közlekedők át tudnak kelni ezen? Fel nem foghatta. Esetleg a szabadtéri edzést kedvelők használhatják lépcsőzésre.

A lépcsőházban kávé- és cigarettafüstszagot érzett. Valaki feltett egy plakátot a lakóközösség összefogása érdekében a bántalmazások ellen „Merj kiállni, merj kérdezni!” felirattal. Amint Kristoffer sikeresen ellavírozott két, az útjában álló babakocsi között, felsietett a lépcsőn, és kinyitotta a lakása ajtaját.

A csend szinte megszólította: „Azért vagy egyedül, mert már senki nem képes elviselni.” Átázott cipőjét le sem véve belépett a nappaliba, kezébe vette a távirányítót, és bekapcsolta a tévét. A hírekben egy solnai gondozóintézetről tudósítottak. Erre akkor jött rá, amikor meglátta a háttérben felsejlő Friends Arénát. Egy riporter kommentárt fűzött a filmbejátszáshoz.

„Az ismeretlen férfi, akinek sikerült bejutnia a zárt pszichiátriai osztályra, fehér köpenyt viselt, és lopott belépőkártya volt nála. Egy takarítónő érte tetten az irattárban, ahol a betegek kartonját őrzik. Az egyiküké el is tűnt. A férfinak sikerült kijutnia az épületből, még mielőtt a rendőrség kiért volna a helyszínre.”

A tudósítást valami összefüggéstelen stúdióvita követte, amelynek résztvevői úgy felhúzták magukat, hogy egymás szavába vágtak, így végül senkinek sem sikerült kifejtenie az álláspontját. A többi nagypénteki műsor is csak arra volt jó, hogy a minimális életkedvvel bíró nézőit az öngyilkosság határára kergesse. Egy filozófiai műsor a halálról, Krisztus szenvedései a Golgotára vezető úton, és A végrehajtó bekopog című műsor. Elképesztő, hogy egyesek képesek hasznot húzni abból, hogy az emberi szenvedéssel és szégyennel szórakoztatnak másokat. Kristoffer kikapcsolta a tévét, és benyomta a számítógépet, hogy zenét hallgasson rajta. Vera kedvenc slágereit. Ezt a listát Vera az eltűnését megelőző év karácsonyára állította össze az apjának, olyan dalokkal, mint a Blurred Lines, a When I Was Your Man vagy a Wake Me Up.

Kristoffer belépett Vera szobájába, ahol semmi nem változott, mióta a lánya pakolni kezdett, hogy összeköltözzön Rasmusszal. Néhány, jól megtömött költöztetődoboz még mindig fent volt a padláson. Mintha megállt volna aznap az idő. A széles ágy még mindig le volt terítve a fehér takaróval, és tele volt mindenféle színű és alakú párnákkal. Az ablak előtt álló íróasztal is érintetlen volt, mióta Vera utoljára ült ott, és ütötte a számítógépe billentyűzetét, a gitárja pedig a sarokban állt. Egy hampetorpi trubadúr, Rasmus egyik haverja megtanította Verát pengetni. Adott a lánynak egy plakátot, amely egy fellépésüket reklámozta az örebrói Brunnsparkenben. A srácot Sonnynak hívták, és nem volt rajta a képen. A neve a plakát legalján szerepelt, az előzenekarok sorában, akik a valódi nagyágyú, a Kent fellépése előtt izzították be a közönséget. A plakát még mindig ott függött a gardrób ajtajának belső oldalán. Vera dalszövegírói álmokat dédelgetett. Gyerekkorában énekórákat vett, és a kilencedikes évzárón szólót énekelhetett. Még Ella is könnyekig meghatódott rajta.

Kristoffer kiment a szobából. Meggyújtotta a konyhaasztalon álló réz gyertyatartóban levő gyertyát, ahogy minden este szokta, amikor össze akarta szedni a gondolatait, hogy megemlékezzen a lányáról. Öt kibaszott év telt el az óta az átkozott éjszaka óta, amikor Vera eltűnt, és neki minden egyes pillanatban hiányzott.

Esett az eső, ő azonban mégis résnyire nyitotta az ablakot, lerogyott az asztal mellé, és a gyertya lángjába bámult. Gyakran végezte el ezt a varázslást, miközben megkérte Verát, hogy adjon neki jelet, akár él, akár a lét határain túl jár. És Vera olykor meg is tette ezt. A táskája, amelyet az előszobában tett le, megmagyarázhatatlan módon a konyhaasztalra került. A fél pár cipőjét egyszer a fürdőszobai szemetesben találta meg, egy alkalommal pedig Vera tréfából csomót kötött a vékony, sötétszürke függönyre a nappaliban. Kristoffer persze nem szólt róla egy szót sem senkinek. Még azt hinnék, elment az esze.

„Fújd el a gyertyát, hogy tudjam, itt vagy”, mondta Verának gondolatban. De semmi sem történt, mire Kristoffer felállt, levetette átázott ruháit, és engedett magának egy kád vizet. Amikor visszament a konyhába, hogy elfújja a gyertyát, látta, hogy az már magától kialudt. Az ablakon beáramló jeges szél is okozhatta, de nem volt benne biztos. Különös érzése támadt: mintha valaki a meleg kezét a fejére tette volna, és nyugtatólag végigsimított volna a haján. Abban a pillanatban bizonyos volt benne, hogy Vera ott van vele.

Próbálta felidézni a hangját. Még mindig a fülébe csengett a kacagása, izgatott beszéde, amikor azt ecsetelte, joga van önálló döntéseket hozni, és az a suttogó, aggodalmas hangja is, amikor kérlelte a szüleit, hadd aludjon közöttük a franciaágyban, mert a szekrényben egy szörny lapul. Hány éves is lehetett akkor? Talán négy? Máskülönben nem volt félős, bárkivel beszédbe elegyedett, és egyszer hazakísért egy másik kislányt úgy, hogy nem szólt nekik. Kristoffer mindig aggódott, hogy valami baja esik – akkor is olyan erős volt már benne ez az érzés. Az ember gyerekével nem történhet semmi rossz. Valahányszor nagy tömegbe mentek, a mobilszámát golyóstollal Vera karjára írta, és ellátta őt tanácsokkal. „Ha eltévedsz, menj oda egy babakocsit toló anyukához, és tőle kérj segítséget. Nem szabad bárkivel szóba állnod! Ígérd meg, hogy nem teszed!”

Kristoffer felállt a konyhaasztal mellől, és odalépett Hjälmaren környékének nagy méretű térképéhez, amelyet a lánya eltűnését követően tett ki a nappali hosszabbik falára. Egyéb dísz vagy kép nem is volt a falon. Hiszen Verával csak átmenetileg terveztek abban a lakásban lakni, azután vettek volna egy sajátot. Ám a lakásárak emelkedése miatt ez lehetetlenné vált.

Kristoffer odébb tette a gombostűt, hogy megjelölje vele aznapi sétaútját, és feljegyezte a jegyzettömbjébe is, ahol az útvonalait vezette. Lefotózta a hajcsatot, amelyet Hampetorpban talált, majd visszacsúsztatta a kabátja zsebébe. Meg akarta kérdezni a Facebook-csoportban és Vera anyjától is, emlékeznek-e rá, hogy Vera ilyen hajcsatot viselt-e a leánybúcsúján. Azután eszébe jutott a családi fotóalbum, és kivette az utolsót, a 2013-ban készült fényképekkel. Vera eltűnését követően hagyott fel a fotózással. És az albumban szinte azonnal megtalálta. Vera napszítta haját oldalt választotta el, és épp ugyanilyen csattal fogta fel a frufruját. A nyaklánc, amelyet az eltűnésekor viselt, szintén rajta volt a fényképen, egy aranyba foglalt, csepp alakú hegyi kristály medállal. A kép az eltűnése előtti szerdán készült. A hajcsat volt az első nyom, amelyet talált a lánya után a tónál. Amint holnap megvirrad, első dolga lesz, hogy visszamegy egy ásóval, és nekiáll ásni. Feltette a képet a Facebook-csoportba, hogy megtudakolja, emlékszik-e valaki, hogy ezt a csatot viselte-e Vera az utolsó este. Azután felhívta Börjét.

– Minden bizonnyal rengeteg hasonló hajcsat létezik – felelte a mindig óvatos idős felügyelő.

– Vagy most értünk el egy áttöréshez.

– Ahhoz nem elég, hogy ismét megnyissák az aktát, ezt te is tudod, Kristoffer – magyarázta Börje megadóan.

Kristoffer erre észbe kapott, és Börje feleségéről kezdett érdeklődni. Persze ezzel kellett volna kezdenie a beszélgetést ahelyett, hogy elújságolja, mit talált. Az asszonyt Alzheimer-kórral diagnosztizálták csaknem öt évvel azelőtt. Amíg nem kapott helyet a gondozóban, kétségbeejtő volt a helyzetük. Börje nem tudott tőle aludni éjszakánként, mert fel-alá botorkált a lakásban, tologatta a bútorokat, folyton elindult sétálni, aztán nem talált haza. Kristoffer nem hivatalosan vette át a Vera eltűnésével kapcsolatos nyomozást, mivel a lány hozzátartozója volt, nem csupán egy szolgálatot teljesítő rendőr. Később pedig sosem hozták szóba, hogyan is nézett ki köztük a munkamegosztás.

– Alice nincs túl jól. Egyre nehezebb megetetni. Összeszorítja a száját és a szemét. Úgy tervezem, holnap hazahozom egy időre. Albert meglátogat minket az új barátnőjével, Denise-szel. Tudod, ő örökölte Hedda házát. De a ma estét még egyedül töltöm.

Kristoffer bólintott, csak úgy magának. Reggel ő is találkozott a nővel. Jó, hogy Albert új barátnőt talált magának az után a szörnyű tragédia után. A felesége három évvel ezelőtt, nagyon fiatalon sztrókban halt meg.

– Biztos vagy benne, hogy egyedül akarsz maradni? Nem iszunk meg egy sört valahol?

– Nagypénteken nem. Az kizárt.

Kristoffer meg akarta kérdezni, miért, de azután inkább hagyta. Miután befejezték a beszélgetést, levetkőzött, és már épp készült beszállni a fürdőkádba, amikor megszólalt a telefonja, amelyet a nadrágzsebében hagyott, a hálószobában.

– Bark – szólt bele olyan mogorva hangon, hogy még önmagát is meglepte.

– Szervusz, Kristoffer! Ingrid vagyok.

A férfi halkan felnyögött.

– Boldog húsvétot! Vagy mit is szokás ilyenkor mondani?

Ingrid pár évvel idősebb volt nála, úgy ötvenöt éves lehetett, emlékei szerint, és civilként dolgozott a rendőrségnél. Egyes kollégák előszeretettel panaszkodtak a civilekre, akik nem valódi rendőrök voltak, hanem például viselkedéskutatók, közgazdászok, vagy, mint Ingrid is, IT-szakemberek. Kristoffer szerint azonban a nő remek munkát végzett, bár olykor túlbuzgó és erőszakos volt, és néha kellemetlen igazságokat is közölt a rendőri szervek vezetőivel. Gondoskodása azonban nem ismert határokat, még a szabadidejében is ezzel foglalatoskodott. Ezért Kristoffer már a legrosszabbtól tartott, például attól, hogy a nő meglátogatja, és hoz neki ételt, majd vigasztalni kezdi nagy magányában. A legutóbb, amikor ez történt, alaposan szemügyre vette a házat, majd írt egy listát a tennivalókról, és kijelentette, hogy Kristoffernek meg kellene pucolnia az ablakokat és ki kell cserélnie a szűrőt a konyhai elszívóban. A férfinak még csak sejtése sem volt arról, hogy az elszívóban van filter, amíg el nem kezdett csöpögni belőle a zsír, de még akkor sem tűnt fontosnak számára a dolog.

– Átjössz hozzánk holnap ünnepi vacsorára? Vendégeink érkeznek Ölandról, és gondoltam, te is jól éreznéd magad.

– Köszönöm, de már van programom. – Muszáj volt hazudnia.

– Tényleg? Na és ma este mit csinálsz?

– Az szolgálati titok – mosolyodott el keserűen magában.

– Ne üldögélj otthon, Kristoffer! Nem tesz jót neked.

– Nem a te dolgod, hogy ezt eldöntsd! – vágott vissza a férfi, megelégelve az örökös nyaggatást. Ingrid már annyira zavaróan közel merészkedett hozzá, hogy a legszívesebben leüvöltötte volna a fejét. Ez volt ugyanis az érzékeny pontja.

– Este átugrom hozzád egy kis lazaccal. Úgyis megyek a húgomhoz Sköllerstába, úgyhogy útba esel.

– Köszönöm a kedvességedet, de nem leszek itthon, holnap hajnalban pedig kimegyek a Hjälmarenre. – Kristoffer ismét elindult a fürdőszoba felé, és a vállára terítette a köntösét, hogy ne érezze magát annyira pucérnak, amíg beszél.

– Biztos, hogy nem kérsz egy kis szardellás rakott krumplit?

– Egész biztos.

Hogy megússza Ingrid együttérzését, rögtön a fürdő után elindult otthonról, és busszal bement a városba, hogy egyen valamit a szabadkőműves páholy törzshelyén, amelyet a népnyelv egyszerűen csak Frimisnek hívott. Az épület a szabadkőműves rend egyik székháza volt az 1800-as évek vége óta, és Örebro központjában, a Svartånban fekvő Blekholmen szigeten állt. A szabadkőművesek által használt helyiségeken kívül táncra is alkalmas éttermek, dísztermek is voltak benne, valamint nyáron a szabadtéri teraszuk is üzemelt.

Busszal tizenkét percig tartott az út. Az eső már elállt, és lágy fény árasztotta el a várost. Kristoffer a kastélynál szállt le, majd ott maradt a megállóban, meg sem mozdult. A Svartå feletti hídon egy férfi állt kopott öltönyben, és olyan gyönyörűen játszott a kürtjén, hogy teljesen elvarázsolta. Saját hazájában bizonyára elismert zenész volt, világszínvonalú, mégis itt, az utcán zenélt, mert képtelen volt eltartani magát és a családját a művészetével. A gyönyörű, érzéki hangoktól Kristoffer elérzékenyült, ugyanakkor boldogságot érzett, és abban a pillanatban képes volt észrevenni, mennyi nagyszerű dolog veszi körül. Látta a Svartånban tükröződő rózsaszín, lila és aranyszínben játszó esti napfényt, ahogy végigkúszik a város közepén, bevonva a rusztikus kastélyt is.

A kastély mögött felragyogtak a Strömparterren sárga épületei. Hamarosan nyitnak a nyári teraszok is az árnyas ligetben. Látta maga előtt a Régi Színházat, amely egy többrétegű citromtortára emlékeztette, majd távolabb a Borgen kastélyszállót a tornyaival, csipkés oromzatával és ívelt ablakaival. Ez az épület sokkal inkább hasonlított egy mesekastélyra, mint a város valódi kastélya. Egykor bank üzemelt benne, majd a helyi újság főszerkesztősége, most pedig szállodaként működött. Ez az őrülten szép Örebro az ő városa volt!

Kristoffer lélegzet-visszafojtva hallgatta a zenét, amíg vége nem lett. Majd odalépett a zenészhez, egy ötszáz koronást nyomott a kezébe, és megköszönte neki a fantasztikus élményt. Ez az ár nem tűnt túl magasnak ezért a kiváló előadásért. A zene a szavaknál is jobban képes a lélekig hatolni, és ő most könnyebbnek érezte a szívét, mint az utóbbi időkben bármikor. Talán ezért is történt meg vele az a felfoghatatlan eset. Kristoffer egyáltalán nem volt felkészülve arra a találkozásra, amelyben aznap este, kicsit később része volt.

Az utcai lámpák fénye megcsillant a sötét víztükrön, amikor átkelt a szabadkőművesek törzshelye felé vezető ingatag fahídon. Kabátját beadta a ruhatárba, majd egy ablak melletti asztalhoz vezették. A színpadon egy együttes visszafogott dzsesszklasszikusokat játszott. Úgy nézett körül a helyiségben, ahogy a rendőrök szoktak, amikor aggasztó jeleket, valami rendelleneset keresnek. Ez a szakmai ártalom már reflexszé vált benne. Az étterem vendégei közül azonban a többség rendes embernek tűnt. Nem látott egyetlen régi ismerőst sem, akin rajta kellett volna tartania a szemét.

A hely, annak ellenére, hogy nagypéntek volt, szinte zsúfolásig megtelt, bár még este hét óra sem volt. Vajon annyira rossz a tévéadók kínálata, hogy az emberek inkább elmenekültek otthonról? Kristoffer átfutotta a menüt, és hosszas hezitálás után egy klasszikus nyers bifszteket kért és egy Easy Ridert, a kedvenc, alkoholmentes sörét.

Már a desszertnél tartott, amikor észrevette a nőt, és attól kezdve képtelen volt máshová nézni. Gyönyörű, sötét hajú nő volt, és egy kétszemélyes asztalnál ült, talán várt valakire. De nem, az asztal csupán egy személyre volt megterítve. Tulajdonképpen nem volt olyan átütően szép, inkább az a fajta szépség volt, akit fel kell fedezni. A haja rövid volt, sötétbarna és göndör, a szeme nagy, barna, félhold alakú, az ajka vörös és csábító. Ha a rúzson kívül viselt is egyéb sminket, az nagyon diszkrét volt. Fekete ruha volt rajta, és magas sarkú, fekete cipő, amelyben teljesen természetesen mozgott. Erre akkor figyelt fel Kristoffer, amikor a nő kiment a mosdóba. Visszafelé jövet érdeklődő pillantást vetett a férfira, ő pedig rámosolygott. A nő erre sietve visszamosolygott, majd elfordította a fejét. A mosolya is elbűvölő volt. Talán mert a férfi elérzékenyült a zenétől, de biztos nem csak ezért. Már nagyon rég nem fordult elő, hogy egy nő ennyire vonzotta volna. Erről is bizonyára Maslow, meg az ő elhíresült piramisa tehet. Ha az ember a pokol démonaival küzd, nem olyan nehéz elcsábulni egy nő pillantásától.

A nő most ismét ránézett barátságos, barna szemével, mintha csak véletlenül tenné, Kristoffernek pedig az egész teste felhevült. Vajon meginna vele egy kávét, ha meghívná az asztalához? A nő is épp a desszertnél tartott. Kristoffer valósággal beleszédült a gondolatba, amikor rájött, mennyire szeretné megszólítani. Mi a legrosszabb, ami történhet? Hogy a nő köszönettel elutasítja, vagy túl tolakodónak tartja. Elvégre Kristoffer nem tudhatta, milyen tapasztalatai vannak az olyan férfiakkal, akik valaha meg akarták őt hívni valamire.

Már épp összeszedte magát, hogy felálljon, amikor megszólalt a mobilja. Nem ismerte fel a számot, mégis felvette, és egy rekedt, ittas női hang szólt bele. Ella barátnője, Peggy volt az.

– Ne húzza fel magát, Bark, de a feleségéről van szó. Vagyis az exéről. Nem válaszol, ha szólunk hozzá. Teljesen elszállt.

Kristoffer ereiben meghűlt a vér.

– Lélegzik? Van pulzusa?

– Nem tudom. Úgy néz ki, mint aki meghalt.

Kristoffer rögtön átváltott rendőr üzemmódra. Nyugodtan és érthetően beszélt.

– Hívta már a mentőket?

– A francba, ez eszembe se jutott!

A férfi ijedsége lassan dühvé változott, de még uralkodott magán.

– Jó, akkor majd én megteszem. Hol van Ella? Tudja mesterségesen lélegeztetni? Tud szívmasszázst adni neki? Próbálja valahogy életben tartani! Van ott még valaki? Hívjon segítséget!

– A pasija, Bengan itt van, de túl piás ahhoz, hogy felfogja, mi a helyzet. Egy parkban fekszik, a Stadsparkenben. A nagyszínpadnál.

4

Szerencsére Kristoffernél volt készpénz, így letett egy ötszázast az asztalra, és anélkül, hogy a kabátját kivette volna a ruhatárból, elhagyta a helyiséget. Már meg sem tudta volna számolni, hány hasonló esethez kellett kimennie az elmúlt évek során. Kirohant a szabadkőművesek épületéből, át a fahíd ingatag lécein, és ugyanebben a tempóban folytatta tovább útját a kastély mellett a Svartån partján, át az utcán, el a Harrys előtt, a Stadsparken felé, és még a mentők előtt odaért.

Három, italbűzt és cigarettaszagot árasztó ember hajolt Ella fölé. Kristoffer félretolta őket. Egy távolabbi utcai lámpa fényében látta, hogy a nő behunyt szemmel fekszik, ajkai elfehéredtek. Ellenőrizte a pulzusát és a légzését, ám semmilyen életjelet nem észlelt. Mutatóujjával benyúlt Ella szájába, és hányás maradványait kotorta ki belőle. Kristoffer erőt vett magán, mély levegőt vett, és belefújta a nő szájába, amíg annak mellkasa emelkedni nem kezdett. Ezt még egyszer megismételte, majd harminc szívmasszázs következett.

A következő befúvásnál Ella felköhögött, majd sugárban hányt egyet, és telibe is találta a férfi fehér ingét. Ő azonban ezzel sem törődött. Most már érezte a nő nyakán a pulzusa alig észrevehető lüktetését, és látta, hogy az arca kezdi visszanyerni szokásos színét. Levegő után kapkodott, mire Kristoffer stabil oldalfekvő helyzetbe fordította. A távolból már hallatszott a mentőautó szirénája, és a hang egyre közeledett. Kristoffert elvakította a kék fény, és felemelte a kezét, hogy jelezze, jó helyen járnak, majd megkérte a köréjük gyűlt tömeget, húzódjanak arrébb, hogy a mentősök odaférjenek.

Kristoffer végigsimított Ella kócos haján. „Ne tedd ezt, Ella! Ne tedd ezt magaddal!” – mondta magában.

Nagy megkönnyebbüléssel adta át a nőt a mentősöknek, akiknek elmagyarázta, hogy ő az exférj, és egyben a legközelebbi hozzátartozó, majd megadta nekik az elérhetőségeit, mint mindig, amikor Ella az eszméletvesztésig leitta magát. Ő azonban nem kísérte el a nőt a mentőautóban. Ella már jó kezekben volt, neki pedig ki kellett vennie a kabátját a Frimis ruhatárából. Majd később, ha Ellát kiengedik, és úrrá lesz rajta a szorongás, ő ott lesz mellette. Mi mást is tehetne? Elvégre ő volt Vera anyja.

A dühtől elszántan sietett visszafelé. De nem is Ellára haragudott, hanem arra a kibaszott kuruzslóra, aki ellátta őt nyugtatókkal és morfintartalmú fájdalomcsillapítókkal, anélkül, hogy megkérdezte volna, miféle folyadékkal szándékozik leöblíteni. Mióta Ella megismerte ezt az orvost, már nemcsak ivott, hanem a bogyókat is kapkodta. Nem volt hajlandó elárulni a doki nevét Kristoffernek, ő azonban szilárdan elhatározta, hogy megtudja. Aki hajlandó kábítószernek minősülő gyógyszereket felírni, annak bizonyára van terve arra is, hogyan vonja ki azokat fokozatosan a szervezetből. A szorongást gyilkos függőséggé változtatni ugyanis nem túl jó gyógymód, főleg, ha ezért feketén fizetnek is az embernek, aki a saját zsebébe tömi a pénzt – mert ez a pletyka járta róla.

Kristoffer csak akkor jött rá, hogy néz ki, amikor a Frimis kapuőre nem volt hajlandó beengedni. Az ingén hányásnyomok voltak, világos színű nadrágjának térdén fűfoltok. És ha mindez még nem lett volna elég, a megaláztatás pillanatában felbukkant az a gyönyörű nő, akit már korábban kiszúrt magának. Épp kilépett az előtérbe, hogy átvegye a kabátját a ruhatárostól, és elszörnyedve meredt rá.

– Üdv, hogy van? – kérdezte óvatosan.

Kristoffer odabiccentett neki. Hullámokban hatolt el hozzá az étteremből kihallatszó beszélgetés és nevetgélés, és pillanatokon belül sötét felhők húztak el a szeme előtt, majd tűntek a semmibe. Rettegés töltötte el attól, hogy nem ura a saját testének.

Szinte földbe gyökerezett a lába, és mondani akart valamit, ám zavarában nem találta a megfelelő szavakat.

Kristoffer az őrhöz fordult.

– Nem mondtam, hogy be akarok menni. Csak a kabátomat szeretném elhozni – motyogta halkan, kezében lobogtatva a sorszámot.

Az őr gyanakodva nézett rá.

– Magát már láttam. Zsaru, igaz?

Kristoffer érezte, hogy az agyát elborítja a lila köd. Megfogta az őrt, a falhoz szorította, és az arcába lihegett.

– Színjózan vagyok – magyarázta, majd elengedte, és befelé indult a kabátjáért.

– Mi történt? – kérdezte tőle a sötét hajú nő, ahogy Kristoffer elhaladt mellette.

Ő azonban egy szót sem bírt kinyögni. Az arca égett a szégyentől, de képtelen lett volna elviselni bárki szánakozását. Mielőbb el akart tűnni onnan. Az agya kiürült, a teste is lemerevedett. Úgy bűzlött, hogy fel sem mert szállni a buszra, inkább úgy döntött, gyalog megy Tybblébe. Csak pár kilométeres séta, ha a Trädgårdsgatanon megy végig a Rudbecksgatan felé. Majd’ megfagyott a hidegben, mégis a hóna alatt cipelte a kabátját, hogy ne piszkolja össze. Ha siet, majd felmelegszik. Még mindig dühös volt. Annyira, hogy azt remélte, senki sem akad az útjába. Otthon majd lenyugszik, és dühét felváltja a bénító fáradtság. Jól tudta már, hogy megy ez.

Amikor a Strömparterrenhez ért, odakint már hosszú sor kígyózott. Ebben az étteremben a jelek szerint már megkezdődött a szezon.

– Előretolakodott! – kiáltott fel egy fiatal nő, akinek rózsaszín és halványlila csíkok díszítették a frizuráját. Az orrában karika volt, és vékony, virágmintás ruhát viselt. Egy fiatal, hollófekete hajú, hosszú kabátos férfira mutogatott. – Az az ember!

Kristoffer felismerte az ifjú rendőrtanoncot, Alex Molint, aki nemrég kezdett náluk, a súlyos bűncselekmények osztályán. A srác folyton úgy viselkedett, mint valami dörzsölt zsaru, pedig meg kellett még tanulnia egyet s mást, mielőtt szabad kezet adnak neki. Kristoffer a rendőrőrs lopott biciklik raktárát javasolta neki munkahelynek, míg meg nem nyugszik, de süket fülekre talált.

– Rendőr vagyok! Be akarok menni! – követelőzött Alex dölyfösen.

– Van rendőrigazolványa? – tudakolta az őr.

– Több tiszteletet a rendfenntartó szerveknek, ha kérhetem! – kezdett el kotorászni a zakója zsebében Alex, majd a tárcáját előhúzva lobogtatni kezdte az igazolványát. – Egy gyanúsítottat kell kihallgatnom, és nagyon sietek!

Kristoffer érezte, hogy fogytán a türelme. A sötét fellegek visszatértek. Ujjbegyeiben bizsergett az adrenalin. Az a kellemetlen érzése támadt, hogy nem irányítja teljes mértékig a gondolatait és a cselekedeteit.

– Jelenleg nem vagy szolgálatban! – Odalépett a fiú mellé, kihúzta a sorból, azután rázúdította az este során felhalmozott összes dühét. – Ráadásul nem is vagy rendőr, még csak tanonc, és kérdés, hogy valaha is az leszel-e.

– Az ott hányás az ingeden? – dadogta Alex, amint szóhoz jutott.

– Igen, efféle kitüntetést osztanak a rendfenntartó szervek berkeiben a bátorságért. Majd kapsz te is, ha egyszer valódi rendőrré léptetnek elő. Az emberek lehánynak, összevéreznek és leköpnek. Bírni fogod? Mert ha nem, pályát tévesztettél.

– Ezt jelenteni fogod? – kérdezte Alex, még mindig reszketve.

– Az attól függ. Felelőtlenség lenne szabadon engedni egy kölyköt, aki még a sorát sem képes kivárni, ahogy más, rendes ember, pedig ez a legegyszerűbb szabályok egyike. – Kristoffer eleresztette, majd fejével a tömeg felé intett. – Most kérj tőlük bocsánatot!

Alex úgy bámult rá, mintha magát az ördögöt látná.

– Esküszöm, te nem vagy normális! Dehogy kérek!

Ekkor szakadt el a cérna Kristoffernél. Megfogta a kis taknyost a nyakánál, úgy vezette oda az ajtóban álló őrhöz.

– Szeretném, ha emlékezne erre a fiatalemberre. Ne engedje be ide! És szeretne bocsánatot kérni a botrányos viselkedéséért. Nem igaz?

– De, persze. A francba.

Kristoffer olyan hirtelen engedte el Alexet, hogy az elveszítette az egyensúlyát, és a sorban állók derültsége közepette a fenekén landolt. Azután Kristoffer továbbment az Engelbrektsgatanon lefelé, hazafelé, a hidegben. Tovább kísértette az az érzés, hogy nem a saját testében van.

– Feljelentelek testi sértésért! – visszhangzottak fülébe a tanonc szavai.

Kristoffer Bark azonban hátra sem fordult. Utólag már arra sem emlékezett, hogy jutott haza. Egyszerűen kihagyott az agya.

Amikor magához tért bénultságából, a tybblei lakásában üldögélt, a nappali kanapéján. Letusolt, bár teljesen kiütötte a fáradtság. Főzött magának egy csésze kávét, majd felhívta a kórházat. Ella súlyos, de stabil állapotban volt. Megbeszélte a nővérrel, hogy másnap délután elhozza, hacsak nem történik időközben semmi olyasmi, ami miatt kórházi ápolásra szorulna a volt neje. De valahol, a szíve mélyén azt remélte, hogy Ella bent marad abban a biztonságos közegben, így aztán az egész húsvét hétvégét Vera keresésének szentelheti.

Kristoffer alváshoz készülődött. Háromnegyed hatra állította be a mobilja ébresztőjét, hogy mire a nap felkel, már kint lehessen a tónál. A hétvégén folytatnia kell a parti sáv átkutatását ott, ahol a hajcsatot találta. Mielőtt ágyba bújt, elolvasta a legfrissebb híreket a Teletexten. Hosszú ideig csak feküdt, és bámulta a plafont, azzal az idegenszerű érzéssel, amelyet már korábban is tapasztalt. Teljesen ki volt merülve, mégsem bírt lelassítani. Egy pohár bor bizonyára lenyugtatná az idegeit, de józan akart maradni arra az esetre, ha a kórházból hívnák, hogy Ella állapota rosszabbodott.

Az ő túlzott alkoholfogyasztása miatt lett Kristoffer szinte antialkoholista. Igaz, nem éltek már házasságban, tehát nem volt köteles a gondját viselni. De ki más tette volna meg, ha ő nem? Ahogy mondani szokta, a szociális védőhálón akkora lyukak tátonganak, hogy az ember nem is hinné, és sokan kiesnek rajtuk, és nagyon mélyre süllyednek. Ella azért menekült a valóság elől, mert nem tudta biztosan, mi történt a lányukkal, és képtelen volt megbirkózni a szorongásaival és a rémálmaival. Ha Kristoffer végre meg tudná oldani a lányuk eltűnésének rejtélyét, talán a nő is összeszedné magát, és jelen lenne a saját életében. Közös bánatuk azonban olyan szorosan összekovácsolta őket, mintha még mindig házasok lennének, és addig ő sem szabadul e kötelékből, amíg Ella nem képes irányítani az életét.

Kristoffer felkelt, töltött magának egy pohár vizet, megitta a konyhaablaknál állva, és kibámult az éjszakába, a bérházsorra, valamint az elhagyatott játszótérre. A Frimisben látott gyönyörű nő akár kellemes emlék is lehetett volna, segítség a könnyebb elalváshoz. Egy bizsergető gondolat, hogy mi történhetett volna, ha meg meri kérdezni a nőt, odaülne-e az asztalához. Így azonban az egész kínos véget ért, ezért Kristoffer inkább igyekezett kitörölni a fejéből a nő alakját, a csábos mosolyát, és minden, vele kapcsolatos gondolatát.

Szinte már nem is emlékezett rá, mikor szexelt utoljára valakivel. Leszámítva azt a szörnyű tévedést Gaby Widével, egy szűk hónappal korábban. Vera keresésétől kimerülten egyszer csak az ügyésznő ágyában találta magát. A nő bosszút akart állni a volt férjén, ezért feküdt le vele, de hogy Kristoffer mit akart pontosan, azt homály fedte. A férfi sírt, a nő pedig vigasztalta az aktus után. Szerencsétlen próbálkozásait a legszívesebben örökre elfelejtette volna. Az azt megelőző évek során azonban, a válása és a Vera eltűnése közti időszakban csupán halovány fantáziák jutottak neki. Nem találkozott senkivel, akivel tartós kapcsolatot mert volna kialakítani, és ez az ő hibája volt. Agyondolgozta magát, és túl sokat aggódott Veráért és Elláért.

Tény, hogy Vera sosem volt könnyen kezelhető gyerek. Amikor elutasította az ételt, az iskolapszichológust is bevonták, és egy gyermekpszichiátert is. Ez közvetlenül a válásuk előtt történt, amikor a szülők azt a tanácsot kapták, hogy próbálják meg felfüggeszteni a veszekedést legalább az étkezések idejére. Vera akkor töltötte be a tizenkettőt, és maga döntött úgy, hogy az apjával szeretne élni, bár betegre aggódta magát amiatt, hogy fog az anyja boldogulni egyedül. Kristofferrel ellentétben Verának volt bátorsága kijátszani a lapjait és provokálni. Az egész kamaszkora másról sem szólt, mint a határok feszegetéséről. Amikor az apja azt mondta neki, veszélyes éjjel kettőkor egyedül hazamenni a városból, kiderült, Vera csak azért tette, hogy ő aggódjon, és menjen érte. A dac mögött azonban ott volt a valódi kérdés: „Szeretsz engem, apa? Van időd rám, vagy a munkád fontosabb?”

Kristoffer visszament a hálószobába, és visszabújt az ágyba. A szeme már hozzászokott a sötétséghez. Sosem volt igazán sötét odabent, mivel az utcai lámpák fénye beszüremlett a redőny lamellái közt és az apró lyukakon. Képtelen volt kényelmes alvópozíciót találni, csak összegyűrte a lepedőt. Már nem volt dühös, ám a szeme előtt továbbra is sötét felhők úszkáltak, és ismét testen kívüli élménye volt. Mintha odafent lebegett volna, egészen a plafon közelében. Megbénult ebben a helyzetben, és még a kisujját sem bírta mozdítani, pislogni sem tudott. Ettől a lelke mélyéig megrémült. Sosem mesélt senkinek ezekről az élményeiről. Mindössze annyit tudott, hogy ezt az állapotot mindig kontrollálhatatlan idegesség előzi meg, amely azután színtiszta dühvé alakul át. Ez minden másnál jobban megrémítette, hiszen arra gondolt, talán kezd becsavarodni. Valamikor éjfél után végül sikerült álomba merülnie.

Amikor nagyszombat reggelén az ébresztőóra felkeltette, valami meghatározhatatlan veszteségérzése támadt. Álmában egész másutt járt, nem az ócska, háromszobás lakásában, hanem egy réten, ahol egy pokrócon feküdt, fejét a gyönyörű nő ölébe hajtva, aki a haját simogatva azt ígérte neki, minden rendben lesz. Kezébe fogta a férfi kezét, és megmutatta neki az utat egy algaerdőn keresztül, amely ide-oda hajladozott a lépteik nyomán, amikor leereszkedtek a tó mélyére. Kristoffer a tüdejébe szívta a vizet, amely hűvös és kellemes volt. Amint partot értek, már jól eligazodott maga is. Az apró, homokos partszakaszon, ahol a férfi megtalálta a hajcsatot, nádas ölelte körül őket. A homokban lábnyomokat látott, és alaposabb tanulmányozás nélkül is tudta, hogy Vera nyomai. Álmában elhagyta a testét, és mintha egy finom szűrőn át látta volna saját magát. Látta, ahogy mozognak az ajkai, és hangtalanul kitátja a száját, miközben üvölt a viharban, ahogy az előző nap tette. Látta saját eltorzult arcát, és a távolban még Denise alakja is felsejlett előtte a kutyájával. Abban a pillanatban annyira hasonlított Verára, hogy amikor összetalálkoztak, Kristoffer teljesen megfeledkezett jövetele valódi céljáról. Az a szőke haj, egyenes testtartás, a szemei, az arcformája, és még valami, amire nem tudott rájönni. Korábban beszélt már Denise-szel, amikor Vera eltűnt, és akkor is úgy érezte, nagyon hasonlítanak, de nem olyan erősen, mint tegnap reggel.

A sötét hajú nő a Frimisből, aki álmában a kezét fogta, még mindig nem engedte el. Akkor sem, amikor látta Kristoffert üvöltő, a viharral is dacoló szörnyeteggé változni. A nő megkérte, gondolkozzon.

– Látja a nyomokat? Érti már a mintázatot?

De ő nem értette, bármennyire is próbálta.

Kristoffer igyekezett szabadulni az álmától. Eléggé összezavarodott tőle, de hát az álmok már csak ilyenek.

5

Denise a természetvédelmi területre tartott, pórázon vezetve a kutyáját. Nagyszombat reggele volt, meglehetősen korán. Albert még aludt. Hóvirág, téltemető és krókusz dugta ki a fejét a szürkésbarna földből, a nap pedig már kellemesen melengette a nő arcát. Sven és Rita két nagy agyagcserépbe nyírfavesszőt tett ki a lépcsőjük mellé. A rajtuk csüngő színes tollak lengedeztek a szélben, és erről eszébe jutott, hogy neki is ki kellett volna már tennie a húsvéti díszeket. Eddig még nem kerített rá sort, de Albertnek már vett egy húsvéti tojást, finom csokipralinéval töltve. Reggel kapja meg, amikor felébred. Szedett egy csokor sárga nárciszt is, amelyet egy kék vázába tett az asztalra.

Denise Albert szüleire gondolt, akikhez átmennek ünnepi ebédre. Korábban már váltott pár kedves szót Börjével, de nem tudta biztosan, mit mondott neki Albert a kapcsolatukról.

A távolban látta is Börje házát, de nem ment arrafelé. A betegszállító busz épp most hozta meg a feleségét. Albert anyja csak egy rövid látogatásra érkezett a Skebäcksgården szociális gondozóból. Apró volt és sovány, ahogy ott ült a kerekesszék egyik karfájára dőlve, csíkos pokrócba bugyolálva, egy túlságosan nagy sapkával a fején. Albert már beszélt róla, hogy Alzheimer-kórban szenved. Börje még egyszer utoljára haza akarta vinni magához, hátha a házi illatok és a környezet visszahozza egy kis időre a valóságba. Túl nagy elvárásai azért nem voltak, csupán egy apró életjelet várt, a felismerés pillanatát. Denise remélte is, hogy megkapja. Olykor szerencse, hogy nem látunk a jövőbe.

Denise eltöprengett azon, vajon az Alzheimer-kór öröklődik-e. Akkor is Alberttel akarná leélni az életét, ha előre tudná, hogy demens lesz? Boldogság és szerelem a jelenben, cserébe balsors és bánat később. Egy zökkenőmentes élet vagy egy olyan, amelyben hatalmas hullámhegyek és -völgyek váltják egymást. Ha az ember soha nem veszi a bátorságot, hogy szeressen valakit, akkor nem is él igazán.