Susan Stephens

A kísértés íze

Helen Brooks

Remény és megbocsátás

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Stephens, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 735. eredeti címe: A Taste of the Untamed (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Scheer Katalin

© Helen Brooks, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 736. eredeti címe: Ruthless Tycoon, Innocent Wife

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: G. Korda Edit

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 735-736. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-349-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susan Stephens

A kísértés íze

1. FEJEZET

Ismét facér a legidősebb Acosta testvér!

Grace hunyorogva közelebb hajolt a képernyőhöz. Úgy látszik, a vírus, amely napok óta kerülgette, a látóidegeit is megtámadta.

Fővárosi tudósítónk, Romy Winner beszámolóját olvashatják arról, pillanatnyilag kik a legvágyottabb férjjelöltek Londonban – olvasott tovább.

A monitor furcsán villódzni kezdett, a szeme előtt fehér foltok kavarogtak. Mi az ördög ez?

Felállt, hogy kinyújtóztassa sok üléstől elgémberedett tagjait. Mély lélegzetet vett, és megdörzsölte a szemét.

Most már jobban látott. Nem a monitor romlott el, ő volt végtelenül kimerült. Nem csoda, hiszen esténként egy cornwalli éjszakai klubban dolgozott, napközben pedig a klub könyvelését vezette.

Végiggörgette a jóképű, gazdag férfiakról készült képeket a Rock magazin online felületén. Hihetetlen, hogy már kétszer is szemtől szemben állt a híres-hírhedt Nacho Acostával! Nem lehet azt állítani, hogy egy pályán mozognak, a sors azonban időnként furcsa tréfákat produkál.

Nacho képe alatt a következő szöveg állt: „Mivel mostanra a legfiatalabb Acosta testvér is felnőtt, és függetlenné vált, munkatársunk szerint Nacho, a család legidősebb sarja, végre megengedheti magának, hogy hosszabb ideig Londonban időzzön. Úgy tűnik, a harminckét éves fiatalember láthatóan remekül szórakozik a brit fővárosban.”

A férfi látványától bizseregni kezdett a bőre, és azonnal felébredt benne a féltékenység a Nachót körülvevő, csinosabbnál csinosabb nők iránt. Ez persze nevetséges, hiszen nem is ismerik egymást. Mindkét alkalommal csak futólag találkoztak, ráadásul Grace mindkétszer kifejezetten rosszul érezte magát, mert Nacho keresetlen eleganciájának árnyékában közönségesnek látta magát.

Először a cornwalli strandon találkoztak, egy lovaspóló-bajnokságon, amelyet Grace legjobb barátnője, Lucia – mellesleg Nacho testvére – rendezett. Csupán annyi történt, hogy a férfi kihajolt hatalmas dzsipjéből, és tetőtől talpig végigmérte Grace-t.

Még soha senki nem nézett rá így! Most is elöntötte a forróság, ha eszébe jutott Nacho pillantása.

Másodszor Lucia esküvőjén futottak össze, az Acosták argentin birtokán. Grace számára csodás kalandnak ígérkezett az utazás, egészen addig, míg az ünnepi sátorban magán nem érezte Nacho sötéten izzó tekintetét.

Bár a férfi egész este a vendégek között forgolódott, Grace folyamatosan érzékelte a karizmatikus kisugárzását, függetlenül attól, milyen távol álltak egymástól. Végül Nacho mégis sort kerített rá, hogy néhány szót váltsanak egymással, de Grace annyira zavarban volt, hogy alig tudott kinyögni valamit. Aztán…

A lány felsóhajtott, és újra a monitorra meredt. Nacho Acosta egy lesifotós felvételéről nézett vissza rá, oldalán egy gyönyörű nővel, aki – ezt Grace-nek is el kellett ismernie – tökéletesen illett hozzá.

– A tiéd lehet – dünnyögte a lány, és elfordította a fejét a képernyőről.

Hiába tűnt Nacho álmai pasijának, Lucia esküvőjén egyértelműen kiderült, hogy semmi közük egymáshoz. Nem ugyanabban a ligában játszanak.

A bárzongorista játéka rángatta vissza a jelenbe. A zene mindig segített elterelni a gondolatait a problémáiról. A szülei egy ideig abban reménykedtek, hogy zongoraművész lesz belőle, de az apja halála után nem folytathatta a konzervatóriumi tanulmányait, mert nem tudták kifizetni a méregdrága tandíjat.

Grace-t ez a tragédia ébresztette rá, mennyi pénzt áldoztak a szülei a nevelésére, és hogy mindez mennyi áldozattal járhatott. Nem volt könnyű lemondania a zongoristakarrierről, de az apja elvesztése sokkal nagyobb fájdalmat okozott neki.

Nagyon boldog volt, amikor kiderült, hogy éppen abban a klubban sikerült munkát szereznie, amelyben az egyik legnagyszerűbb kortárs dzsesszzenész lép fel esténként. A jó zene rendkívül fontos volt számára, mert vigaszt tudott nyújtani neki a legnehezebb időkben is.

A Nachóról szóló cikket az Acosta testvérekről készült fotóval illusztrálták. Középen Lucia, ragyogó mosollyal az ajkán, jobbján és balján két-két Acosta fivér komoly, csaknem zord tekintettel. Nacho tűnt közülük a legveszélyesebbnek.

Nem lehetett könnyű Luciának, merengett Grace. Hogy tudta négy ilyen elszánt fiútestvér mellett érvényesíteni az akaratát?

Lucia egyszer azt mondta, hogy az ő családjukban soha senki nem lehetett egyedül. Nem csoda, hogy ki akart szakadni a fojtogató családi légkörből! Ezért vállalt munkát a klubban, ahol aztán barátságot kötött Grace-szel.

A szülők halála után Nacho gyakorlatilag magára vállalta a testvérei nevelését. Lucia szerint időnként túl komolyan vette a feladatát, és úgy viselkedett, mint egy zsarnok.

Grace önkéntelenül is megborzongott, miközben a férfi arcát vizslatta a monitoron. Nachóról az a hír járta, hogy nem ismer lehetetlent, mindig megkapja, amit akar.

– Menj, és játssz egy kicsit te is! – dugta be a fejét az ajtón Clark Mayhew, a zseniális dzsesszzongorista. – Hagyd a fenébe a számítógépet, hiszen elképesztően tehetséges vagy!

– Közel sem annyira, mint te, Clark.

– Az egyetlen különbség köztünk az, hogy nekem nagyobb az önbizalmam – jelentette ki a férfi.

– Szép is lenne! – mosolyodott el Grace, majd hagyta, hogy a férfi a zongorához vonszolja. – Nem tudok kíséret nélkül játszani!

– Dehogynem tudsz! Csak hunyd be a szemed, és engedd, hogy a zene irányítson. Meglátod, menni fog.

A lány leütött néhány hangot a zongorán.

– Na ugye, megmondtam! – kiáltott fel diadalmasan Clark.

Grace szót fogadott, és lehunyta a szemét. Nem szabad ennyi időt a számítógép előtt töltenie! Napok óta romlik a látása, apró foltok cikáznak a szeme előtt. Lassan már dolgozni sem tud rendesen…

Két évvel később…

Amióta belépett a terembe, a lány le nem vette róla a szemét. A hatalmas térben nyolcszemélyes, elegánsan megterített asztalok sorakoztak. A velencei csillárok sárgás fénye megcsillant a kristálypoharakon és az ezüst evőeszközökön. Mindez tökéletes hátteret biztosított a lány számára, aki nyilvánvalóan fel akarta hívni magára a figyelmét.

Tökéletes alakja volt, és sokat ígérő, tüzes tekintete. Bármelyik férfi fejét elcsavarhatta volna, mégis éppen az ő érdeklődésére pályázott. Nachót azonban hidegen hagyták a bájai.

Ideges volt, halálosan untatták a társasági események, de nem utasíthatta el a meghívást, hiszen ez volt a borvilág nagyágyúinak éves találkozója.

Nachót elsősorban remek lovaspólósként tartották számon, ám a szülei halála után kénytelen volt a kezébe venni a családi pincészet irányítását, hiszen csak így biztosíthatta a testvérei megélhetését.

Don Fernando Gonzales elegáns alakja bukkant fel a látómezejében.

– Don Fernando! – fordult oda Nacho az est házigazdájához.

Ebben a pillanatban konstatálta, hogy a tekintélyt sugárzó férfi oldalán az ismeretlen szépség mosolyog rá.

– Nacho Acosta, hadd mutassam be önnek a lányomat, Annalisa Gonzalest.

Nacho megfogta a lány tökéletesen manikűrözött kezét. Hallott róla, hogy Don Fernando komoly pénzügyi nehézségekkel küzd. Nem ő lenne az első, aki megpróbálja rátukmálni a lányát, hiszen mindenki tudja róla, hogy ő kezeli a család hatalmas vagyonát. Nacho azonban már rutinosan hárította el a különféle praktikákat, amelyekkel a közelébe akartak férkőzni.

Egyszer csak egy szőke copfot vett észre a terem távoli sarkában. Az volt az érzése, hogy találkozott már a copf tulajdonosával, de ilyen távolságból nehéz lett volna megállapítani.

– Untatom, Señor Acosta? – kérdezte sokatmondó mosollyal az arcán Annalisa.

Don Fernando már el is tűnt, magára hagyta a fiatalokat, hogy közelebbről is megismerhessék egymást.

– Bocsánat – dünnyögte a férfi, és visszafordult a plasztikai sebészek által tökéletesre szabott archoz.

– Látom, maga tényleg olyan komisz, mint amilyen a híre.

– Még annál is komiszabb!

Kutyaugatás szakította félbe a mélyenszántó beszélgetést.

– Ha tudtam volna, hogy kutyákat is beengednek ide, elhoztam volna az én kis csivavámat, Monkey-t.

– Tökéletes desszert lett volna az én ír farkaskutyámnak – jelentette ki Nacho rezzenéstelen arccal. – Bocsásson meg, Señorita Gonzales, úgy látom, ideje asztalhoz ülnünk.

Grace leült a helyére, és nagyon örült, hogy a szomszédja kérés nélkül bemutatkozott neki. A másik oldalán mentora és munkáltatója, Elias ült, élénk beszélgetésbe merülve néhány régi ismerősével. Grace mindenáron be akarta bizonyítani, hogy egyedül is boldogul. Megvakulása óta ez az estély az első komolyabb borszakmai összejövetel, amelyen részt vesz. Ráadásul az első közös kirándulása Buddyval, a vakvezető kutyájával. Nagyon remélte, hogy megússzák az estét különösebb bakik nélkül.

Miközben kedélyesen elcsevegett a mellette ülő hölggyel, feltűnés nélkül feltérképezte kezével a terítéket, majd óvatos mozdulatokkal széthajtogatta és a combjára terítette a szalvétáját. Kicsit izgult, nehogy cukrot szórjon az ételre és sót a kávéjába.

– Itt van a bors, ha szüksége lenne rá – sietett a segítségére a szomszédja, miután felszolgálták a levest. – Én a biztonság kedvéért mindenre szórok egy kicsit, de ön bizonyára előbb megkóstolja, és csak azután dönt. Talán egy kis só sem ártana még bele.

Grace-t elöntötte a hála, amikor a nő a kezébe adta a sószórót. Amióta megvakult, rendkívül nagyra értékelte ezeket az apró gesztusokat. Ezeknek köszönhette, hogy el merte hagyni az otthonát, és egy olyan elegáns rendezvényre is elmerészkedett, mint ez a mostani. Eliasnak igaza lett. Minden áldott reggel újra fel kellett építenie önmagát. Össze kellett kaparnia annyi önbizalmat, hogy képes legyen elvégezni a feladatait. Hatalmas segítséget nyújtott neki a tudat, hogy mindig akad néhány kedves ember, akikért érdemes élni.

– Ön a borszakma egyik legjelentősebb képviselőjének dolgozik – jegyezte meg a mellette ülő hölgy, akit mélyen megindított, hogy Elias személyesen képezte ki a lányt sommelier-nek.

– Olyan, mintha az apám lenne – ismerte el Grace.

– Az édesapját elveszítette? – kérdezte a nő együttérzően.

– Igen – bólintott a lány. Képtelen lett volna ennél többet kipréselni magából.

– Én is, méghozzá nagyon fiatalon. Szerencséje van, hogy olyan embert tudhat maga mellett, mint Elias. Rendkívüli férfi! De biztos vagyok benne, hogy egy napon talál majd egy másik rendkívüli férfit, akihez hozzámegy feleségül.

– Ó, nem! Ez biztos nem fog bekövetkezni.

– Ugyan miért nem?

– Mert senkinek nem akarok a terhére lenni.

– Hogy juthat ilyesmi az eszébe, kedvesem?

Grace komolyan gondolta, amit mondott. Ugyanezt érezte akkor is, amikor az anyja hozzáment egy férfihoz, akinek az előző házasságából már szintén voltak gyerekei. A lány akkor úgy döntött, inkább elköltözik otthonról, hogy ne zavarja az anyja boldogságát.

De nem akarta ezt a különleges estét sötét gondolatokkal tönkretenni.

– Még egy csomó dolgot meg kell tanulnom – felelte kitérően. – Hozzá kell szoknom ehhez az új állapothoz. Majd akkor engedhetem meg magamnak a szerelmet, ha már egyedül is jól boldogulok. – Grace arcán szomorkás mosoly futott át. – Vagy egyszerűen csak várom, hogy rám találjon a szerelem.

– Maga nagyon bátor lány, Grace – fogta meg a kezét a hölgy. – Megérdemli a boldogságot, ne érje be kevesebbel!

Nacho egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Miután Annalisa sértődötten megvonta a vállát, és hátat fordított neki, a férfi eltűnődött, mikor vált ilyen közönyössé a könnyen kapható nők iránt. Valószínűleg a korán rászakadó felelősség tette ilyen cinikussá. Azok a nők, akikkel eddig összehozta a sors, elképesztően felszínesnek tűntek, és valamennyien ugyanazt akarták: szerezni egy férfit, aki gondoskodik róluk, anyagilag és érzelmileg egyaránt. Nacho érzelmi tartalékai azonban teljesen kimerültek, miután fiatalkora óta neki kellett gondoskodnia az egész családról.

Az öccsei, akik már megnősültek, gyakran mondogatták, milyen csodálatos érzés, ha az ember rátalál a lelki társára. Időnként, félig viccelődve, félig komolyan megkérdezte tőlük, szerintük mekkora az esélye, hogy ő is megtalálja egyszer az igazit, de oda sem figyelt a válaszaikra. Nem hitt sem a boldogságban, sem a végzetben.

Egy dologban hitt: a kemény munkában. Nem vesztegethette a drága idejét arra, hogy az igazit hajkurássza. Ha valaha komoly kapcsolata lesz, csakis olyan nőt választ majd, aki erős és független. Soha többé nem hajlandó feláldozni magát senkiért.

Még egyszer végigpásztázott a termen, hátha megtalálja azt a szőke lányt, aki olyan ismerősnek tűnt neki valahonnan, de nem járt sikerrel. Úgy látszik, a nő sem érezte túl jól magát a partin.

Nacho hamar elbúcsúzott a házigazdától. Miközben hazafelé tartott a család londoni penthouse-lakásába, nem tudta elhessegetni magától a gondolatot, hogy valami jelentőségteljes dolog történt az este folyamán. De hogy konkrétan mi, arról fogalma sem volt.

Buddyval a lába mellett nem volt nehéz eligazodnia a hatalmas borraktárban. A golden retriever magabiztosan vezette keresztül Londonon, ehhez képest a csarnok különböző egységeiben való tájékozódás már gyerekjáték volt. Ezért is kapta fel a fejét, amikor a kutya morogni kezdett.

– Mi a baj, Buddy? – hajolt le hozzá a lány, hogy megvakargassa a füle tövét. De ő maga is érezte, hogy valami megváltozott. Vihar előtti csend telepedett rájuk.

Mióta egy súlyos betegség következtében teljesen megvakult, a többi érzékszerve kiéleződött. Bár egyelőre semmit sem hallott, a szíve mégis a torkában dobogott.

– Már csak egy részleget kell ellenőriznünk, Buddy. Vezess Argentínába!

A kutya azonnal megértette a vezényszót, és már el is indult a megfelelő irányba. Ha azt mondta volna neki, hogy Spanyolország vagy Franciaország, akkor sem tévedt volna el, de a biztonság kedvéért a különböző egységek neve Braille-írással is fel volt tüntetve a folyosók elején.

Grace életét fenekestül felforgatta a betegség. A diagnózis felállítását követően súlyos depresszióba esett, hónapokig nem hagyta el a lakást, még az ágyból sem kelt ki. Aztán egy nap úgy döntött, elég az önsajnálatból, össze kell szednie magát. Meg kell tanulnia együtt élni a fogyatékosságával, és segítség nélkül boldogulni a hétköznapokban.

Eleinte nem volt hajlandó használni a fehér botját. Amikor a terapeutája felhívta a figyelmét, hogy a bot nélkül az egész életét fogságban fogja tölteni, Grace dühvel reagált.

– Így is, úgy is fogságban vagyok, semmi sem változtathat ezen!

Ezekben az első, kétségbeesett hónapokban rengeteget sírt és kiabált. De mivel a harag nem segített, végül mégiscsak kezébe vette a botot – és ezzel együtt az élete irányítását. Megtette az első lépést a függetlenség felé.

Ennek ellenére, amikor először kimerészkedett az utcára, annyira megrémült az előtte álló nehézségektől, hogy egy hétre újra visszazuhant a legmélyebb elkeseredettség állapotába. Lucia segített neki újra talpra állni. Egy nap beállított hozzá a Vakvezetőkutya-kiképző Szövetség egyik képviselőjével – és Buddyval. Grace tiltakozott, azzal érvelt, hogy önmagáról sem tud gondoskodni, nemhogy egy kutyáról, de Lucia nem tágított.

– Elég volt az önsajnálatból, Grace! – szólt rá a barátnőjére. – Buddy csak annyit vár tőled, hogy megetesd, és időnként kividd sétálni. Szerintem képes vagy rá. Sőt kifejezetten jót fog tenni neked, ha egy kicsit mással is foglalkozol, nem csak a saját tragédiáddal.

Luciának tökéletesen igaza lett. Buddy megváltoztatta a lány életét.

– Mi a baj, kutyuskám? – kérdezte, amikor a vakvezető ismét felmordult.

A következő pillanatban azonban felismerte Elias távoli hangját. A férfit még az éjszakai klubból ismerte, ahová az ő cége szállította a borokat. Elias volt az egyetlen, aki a megvakulása után munkát ajánlott neki, később pedig képzett sommelier-t faragott Grace-ből.

– Úgy látszik, Eliasnak látogatója van – simogatta meg a kutya puha fülét. – Hozzá kell szoknod az idegenekhez, Buddy, elvégre mostantól teljes állásban itt fogunk dolgozni.

Alighogy Grace visszaért az irodába, Elias is beviharzott. Nem kellett látnia az arcát ahhoz, hogy tudja, mennyire fel van dobva.

– Egészen elképesztő argentin borokat kóstoltam az imént! – lelkendezett a férfi.

– Igen? – Grace érezte, hogy ennél többről van szó.

– Már jó pár éve ismerem a borászatot. Úgy terveztem, hogy együtt odarepülünk, és feltérképezzük a borvidéket, de ez most sajnos nem lehetséges. Egyedül kell menned, Grace.

A lány döbbenten hallgatott. Argentína? Mégis hogy utazhatna olyan messzire egyedül? Ráadásul ott él Nacho és a családja…

– Ne vágj ilyen rémült képet! – szólt rá Elias. – Te is tudod, hogy az utóbbi időben nem vagyok éppen a legjobb formában. Az orvos határozottan megtiltotta, hogy nekivágjak egy ilyen hosszú útnak.

– Akkor várjuk meg, amíg meggyógyulsz.

– Nem akarom megkockáztatni, hogy valamelyik konkurens cég lecsap ezekre a csúcsborokra. Oda kell menned, Grace! Ki mást kérhetnék meg erre? Te vagy az egyetlen, akiben fenntartás nélkül megbízom.

– És ha csalódást okozok neked?

– Nem fogsz. Repülj csak el Argentínába, és nézz körül alaposan azon a birtokon.

– Nagyon szívesen segítenék neked, Elias, de…

– Nehogy azzal gyere, hogy vak vagy! Ezt a kifogást nem fogadom el, Grace. Hiszen ezzel azt mondanád, hogy semmi értelme nem volt annak a rengeteg munkának, amit az elmúlt időszakban végeztél.

– Ha nem álltál volna mellettem kezdettől fogva, nem is sikerült volna, Elias.

A férfi tényleg fantasztikusan viselkedett. Amint tudomást szerzett a lány balsorsáról, azonnal felajánlotta a segítségét, és semmit sem várt érte cserébe.

– Tudod, milyen fontos a cégnek, hogy argentin borok is legyenek a szortimentünkben. Nem ijeszthetjük el a vevőinket azzal, hogy elzárkózunk az újdonságoktól.

– Igazad van, Elias. De miért pont nekem kell odarepülnöm? Nem tudnál valaki mást küldeni helyettem?

– Nem. És nemcsak azért, mert benned bízom meg leginkább, hanem azért sem, mert szerintem ez az út óriási lehetőség a számodra. Végre bebizonyíthatod – nem nekem, inkább saját magadnak –, hogy mire vagy képes. Szeretném, ha világklasszis borszakértő és üzletasszony válna belőled. Nem olyan nagy ügy, Grace. Legfeljebb egy hónapig leszel távol.

– Egy hónapig?! – esett kétségbe a lány. De hiszen az rengeteg idő! Ennek ellenére kezdte beadni a derekát.

– Minél előbb el kell indulnod, hogy még a szüret kezdete előtt odaérj. Részletes beszámolót várok tőled a pincészetről, a borkészítés minden egyes munkafázisáról.

Elias soha nem várt tőle kevesebbet csak azért, mert elveszítette a látását. Grace most mégis úgy érezte, hogy ez a feladat meghaladja az erejét. Argentínába utazni nem valami apró lépés az önállósodás irányába, hanem inkább fejesugrás az ismeretlen mélységbe.

– Tudod, hogy nem utazhatok el csak úgy… – próbált ellenkezni.

– Nem, nem tudom. Hiszen Londonban is remekül kiismered magad.

– Csak mert Buddy mindig velem van.

– Hát éppen ez az! Argentínában is veled lesz. Ugye nem azt akarod mondani, hogy csak az időmet vesztegettem, amikor megtanítottam neked mindent, amit a borokról tudok?

– Természetesen nem. Fogalmam sincs, mi lett volna velem nélküled. Sosem fogom tudni kellőképpen kifejezni a hálámat.

– Nem tartok igényt a háládra, Grace. Csak annyit kérek, hogy menj, és végezd el a munkát, amire tökéletesen alkalmas vagy.

– Nem utaztam sehova azóta, hogy…

– Azóta, hogy sötétségbe borult számodra a világ? Tudom. De azt hittem, szereted a kihívásokat.

– Így is van – bólogatott a lány elszántan.

A rehabilitációja során azt sulykolták belé, hogy újabb és újabb célokat kell kitűznie maga elé. De hogy mindjárt Argentínába repüljön, az mégiscsak túlzásnak tűnt.

– Én most nem tudok utazni – szögezte le Elias még egyszer. – De egy ekkora beszállító hatalmas kockázatot jelent, tehát biztosra kell mennem. Tudnom kell, hogy tényleg olyan jók-e a boraik, mint ahogy kóstoltam. Fantasztikus érzéked van a borokhoz, Grace, tökéletesen megbízom az ítéletedben.

– És ha mégsem vagyok olyan jó?

– Nem ismerek nálad jobb sommelier-t. – A férfi egy pillanatra elhallgatott. – Viszont van valaki, aki majdnem olyan jó, mint te – folytatta aztán. – Épp az imént búcsúztam el tőle.

Grace-t megint elfogta az a különös borzongás, amit az imént érzett, amikor a kutyája megmagyarázhatatlan okból morogni kezdett.

– Nem kell aggódnod az utazás miatt – szólalt meg ismét Elias. – Az Acosta család magánrepülőgépén kényelmesen elfértek Buddyval együtt.

A lány arcából kiszaladt minden vér.

– Acosta? Mégis kivel kell tárgyalnom Argentínában?

– Ne félj, nem kell találkoznod az egész klánnal, csak a birtokot vezető Nachóval.

Ez nem lehet igaz! Nem azt mondta Lucia, hogy a szőlőbirtok évek óta parlagon hever?

– Nacho? – ismételte meg a nevet kétségbeesetten. – Mondtad neki, hogy engem küldesz magad helyett?

– Te jó ég, Grace, miért csinálsz ebből ekkora ügyet? Hiszen ismered a családot, nem?

– De igen. Luciával a klubban ismerkedtünk össze, és nagyon jó barátnők lettünk. A bátyjával is találkoztam néhányszor.

– Na látod! Odautazol az egyik káprázatos birtokukra, gyönyörködsz az Andok hófödte csúcsaiban, a dűlők között kanyargó folyó látványában… Jaj, ne haragudj! Nagyon sajnálom.

– Semmi baj. Egy csomó szépséget nem fogok látni, de ettől még el tudom végezni a rám bízott feladatot. Amúgy pedig örülök, hogy kiszabadulhatok a londoni télből. Élvezni fogom a friss levegőt, az egzotikus illatokat, a melengető napsugarakat az arcomon… Nacho járt itt az előbb?

– Igen. Bemutatta a legújabb projektjüket. Nagyon ígéretesen hangzott, amit mondott, de csak akkor leszek nyugodt, ha tőled is azt hallom, hogy első osztályú borokat készítenek. És ne felejtsd el, ez az utazás nagy lehetőség a számodra.

Grace úgy döntött, hogy élni fog a lehetőséggel.

2. FEJEZET

Grace természetesen nem akarta cserben hagyni atyai jótevőjét. Eddig mindig meg tudott felelni a várakozásainak, de ezzel a mostani megbízással kemény próbatétel elé állították. Nachóval üzletet kötni kemény dió lesz, hiszen a férfi nem a rugalmasságáról híres. Mi lesz, ha Nacho nem fogja komolyan venni őt? Ha nem fogadja el az értékítéletét a borokkal és a pincészetben folyó munkával kapcsolatban?

Bár Eliastól remek oktatást kapott, a gyakorlatban még nem sokszor volt alkalma hasznosítani a tudását. Arról nem is beszélve, hogy nem volt sem olyan híres, sem olyan gazdag, mint az Acosta família tagjai.

Elég a kétségekből! – figyelmeztette magát. Bármennyire is rettegéssel tölti el a gondolat, hogy hamarosan találkozni fog Nachóval, össze kell szednie magát. Eddig valahányszor összefutottak, Grace-nek egy hang sem jött ki a torkán. Most azonban egészen más lesz a helyzet. Egyrészt mert ezúttal üzletről lesz szó, vagyis olyan terepen kell helytállnia, ahol nem viselkedhet álmodozó tinilányként. Másrészt mert ezúttal nem fogja látni a férfit, vagyis nem tereli el a figyelmét a lényegről Nacho lenyűgözően férfias megjelenése. Nincs mese, ki kell merészkednie a nagyvilágba, és meg kell mutatnia, hogy képes érvényesíteni az akaratát!

Megint eszébe jutott Lucia esküvője. Mennyire zavarban volt a sok extravagáns, magabiztos, öntudatos férfi és nő között! Nem is értette, hogy került oda, amikor pedig Nacho odalépett hozzá, hogy üdvözölje, szabályosan pánikba esett. Úgy bámult a férfira, mint egy védtelen őz a váratlanul felbukkanó autó fényszórójába. Miután pedig Nacho valamivel később odahajolt hozzá, és könnyű csókot lehelt a szájára, egyszerűen elmenekült.

– Te kis Hamupipőke! – ugratta később Lucia, aki azt is elárulta, hogy a bátyja nem volt elragadtatva Grace reakciójától.

Vajon hogyan fog viselkedni, amikor megtudja, hogy a lány, akit egyszer meg akart csókolni, megvakult? És mit szól majd ahhoz, hogy ez a vak lány fog dönteni a borászata sorsáról?

Még aznap este bepakolt a bőröndjébe. Lucia segítségével annak idején úgy rendezték el a ruháit a gardróbban, hogy pontosan tudja, melyik színárnyalat hol található. A fiókokra és a szekrények különböző rekeszeire Braille-írásos feliratok kerültek, Lucia pedig még fazon szerint is csoportosította a ruhadarabjait.

Bárcsak a belsejében dúló zűrzavart is ilyen könnyű lenne rendbe tenni!

A gondolat, hogy hamarosan újra találkozik Nachóval, egyszerre töltötte el rettegéssel és várakozással. Hogy ezúttal nem láthatja a férfit, kifejezetten előnynek tűnt. Így legalább nem lesz olyan rettenetesen zavarban. De vajon mit fog szólni Nacho, ha Elias Silver, az egyik legnagyobb európai borkereskedelmi lánc vezérigazgatója helyett Grace jelenik meg a birtokán egy vakvezető kutya társaságában?

A repülőút kellemesebb volt, mint gondolta. Sofőr vitte ki őt, Buddyt és a csomagokat a repülőtérre, ahol már várt rájuk a magángép rendkívül előzékeny személyzete. Grace igyekezett kiélvezni az út minden egyes pillanatát.

Amikor kiszállt a repülőből, máris égetni kezdték a bőrét a szubtrópusi napsugarak. Csodálatos érzés volt kiszabadulni a lucskos, borongós angol télből. Az idegen nyelv egzotikus dallama kellemesen csengett a fülének. Odavezették egy limuzinhoz, amelynek sofőrje kifogástalan angolsággal társalgott vele.

Tőle tudta meg azt is, hogy az utazását Nacho titkárnője és Elias szervezték meg közösen, tehát nekik köszönheti, hogy minden ilyen flottul ment. Nacho még nincs a birtokon, ugyanis üzleti ügyben el kellett utaznia.

Grace rosszkedvűen hallgatta a sofőr csevegését, majd egy idő után elbóbiskolt. Fogalma sem volt, meddig tarthatott az autóút, mindenesetre amikor felébredt, szellemileg és fizikailag is frissebbnek érezte magát. Végül is átszelte a fél világot, ami már önmagában is fél siker.

Alig várta, hogy felfedezze a vidéket, amelyről Elias olyan vonzó képet festett. Hallhatja majd a folyó zúgását, érezheti a növények illatát, kóstolhatja a borokat…

Elmosolyodott. Biztos volt benne, hogy nagyszerű heteknek néz elébe, még akkor is, ha Nacho közelségével nem lesz könnyű megbirkóznia.

A férfi nagyon sűrű időszakot tudhatott maga mögött. Egyik üzleti út követte a másikat, arra is alig volt ideje, hogy felkészüljön a soron következőre. De valahányszor itt lovagolt a folyó partján, elárasztotta a nyugalom. Olyan volt ez, mintha a szülei sírját látogatta volna meg, hogy megbeszélje velük az elmúlt időszak történéseit.

Amikor először tért vissza a birtokra, úgy érezte, mindenütt fájdalmas emlékek leselkednek rá. De aztán ahogy egyre több időt töltött itt, és egyre többször járta be lóháton a dűlőket, lassan megbékélt a múlttal. Végül arra is képesnek érezte magát, hogy új életet leheljen a borászatba. Azt remélte, hogy itt, az Andok lábánál olyan életet alakíthat ki magának, amilyenre mindig is vágyott.

Megpaskolta a ló nyakát, mire a csődör büszkén felvetette a fejét, és felnyerített. Nacho csak nemrég lovagolta be, így nem volt hozzászokva az ember közelségéhez. A férfi kedves szavakat suttogott a fülébe, hogy megnyugtassa. Hirtelen úgy érezte, több köze van ehhez a csodálatos lóhoz, mint a legtöbb emberhez. Pedig látszólag egészen más volt a sorsuk. A csődör elveszítette a függetlenségét, ő viszont épp most szabadult fel a sok évig tartó felelősség alól, amit a testvérei felnevelése jelentett.

A londoni playboyéletet hamar megunta, a felszínes szórakozás nem neki való. Így aztán visszajött Argentínába, és szilárdan eltökélte, hogy fellendíti a családi szőlőbirtokot.

– Mindkettőnknek jól jönne egy kis változatosság – dünnyögte a nyugtalan csődör fülébe, majd jelt adott neki az indulásra.

A barátságtalan londoni időjárás után valóságos jótéteményt jelentett a dél-amerikai napsütés. Percről percre jobban érezte magát, ahogy elvágtatott a gondosan metszett szőlősorok mellett. Amikor aztán észrevette, hogy egy póráz és felügyelet nélkül bóklászó kutya éppen az egyik szőlőtőke tövében könnyít magán, nyomban odalett a jókedve. Még keményebb vágtára ösztökélte a lovát, és már messziről üvölteni kezdett:

– Hé, ez itt magánterület!

Olyan hirtelen fékezett le, hogy csak úgy csikorogtak a kavicsok a csődör patái alatt.

Grace-t halálra rémítette a váratlan zaj. Amikor pedig felismerte az üvöltő hang tulajdonosát, még jobban megijedt. Nem így képzelte a találkozásukat. Elhatározta, hogy kimérten fog viselkedni, és a kommunikációjukat kizárólag a munkára korlátozza. De persze azt hitte, hogy hivatalos körülmények között, egy hűvös irodában kerül majd sor az első találkozóra.

Most azonban kavicsok repültek a lábára, egy felhevült ló lihegését érezte a tarkóján, Nacho pedig valószínűleg villámló tekintettel mered rá a magasból. A lány lelki szemei előtt azonnal megjelent a férfi alakja. Hatalmasabb, erősebb és lenyűgözőbb volt, mint bárki, akivel élete során találkozott.

Már bánta, hogy nekivágott a kora reggeli sétának.

Nachót meglepte, hogy a nő nem mozdul, pedig ő a közvetlen közelében állt meg a lóval. Nem fordult felé, és nem reagált a kiabálására. A kutyája viszont annál hangosabban csaholt, és fenyegetően vicsorgott a váratlanul felbukkanó veszélyforrásra.

– Ez itt magánterület – ismételte meg a férfi halkabban, de nem kevésbé fenyegetően. – Idegeneknek tilos a belépés.

– Már elsőre is megértettem, Nacho – szólalt meg a lány.

Dios! Ez nem lehet igaz!

A férfi nem hitt a fülének. Aztán a nő megfordult, és ő meglátta az arcát, semmibe révedő tekintetét.

– Grace? – kérdezte hitetlenkedve.

– Elias nem értesített róla, hogy engem küld maga helyett?

– A titkárnőm mintha említette volna…

– Nem érted, hogy lehetek éppen én a borszakértő, igaz?

– Persze hogy nem értem. Hiszen mindenki tudja, hogy Elias a legjobb a szakmában.

A lány nem válaszolt azonnal. Nacho most alaposabban szemügyre vette. Különös érzés volt úgy nézni rá, hogy Grace nem tudja viszonozni a tekintetét. Mintha kéretlenül behatolna az intim szférájába. Mintha kihasználná a sebezhetőségét.

– Sajnálom, hogy csalódást okoztam neked. Azt hittem, Elias már Londonban elmondta, hogy engem küld majd maga helyett.

– Nem, egy szóval sem említette. Fel sem merült bennem, hogy nem ő maga utazik ide.

– Azért ne legyél mérges Eliasra! Alapos kiképzést kaptam tőle, nem küldött volna ide, ha nem bízna meg tökéletesen az ítéletemben.

– Ez azt jelenti, hogy nekem is meg kell bíznom benne?

A ló nyugtalanul dobbantott a mellső lábával, és rágni kezdte a zablát. A nyereg megnyikordult a férfi súlya alatt.

– Nem értem, hogy küldhetett ide egy fiatal lányt, amikor magát a mestert vártam – jegyezte meg Nacho élesen.

– Gondolom, nem érted, mi közöm van a borokhoz.

– Egyáltalán nem értem, mit keresel itt. Ez csak valami félreértés lehet.

– Szó sincs félreértésről. Biztosíthatlak, hogy tökéletesen alkalmas vagyok a munkára.

– Ezt bárki állíthatja magáról – jegyezte meg a férfi, maró gúnnyal a hangjában.

Mindegy, gondolta, a lényeg, hogy mielőbb megszabaduljak tőle. De hogyan? Nem küldheti haza az első londoni járattal, elvégre a húga legjobb barátnője. Ráadásul vak. Nem bánhat keményen valakivel, aki itt tapogatózik előtte a porban, mert nem találja a kutyája pórázát.

– Balra tőled, kicsit feljebb – mondta kissé türelmetlenül.

– Köszönöm, de Buddy majd segít megtalálni.

Valóban, a kutya máris a lány kezéhez tolta a pórázt.

Utoljára Lucia esküvőjén találkoztak. Nachóra nagy hatással volt a lány, úgy érezte, különös kapocs köti össze őket. Szeretett volna utánajárni ennek a megmagyarázhatatlan érzésnek, de Grace olyan visszafogott és félénk volt, mint egy őzike. Valószínűleg megrémítette a Nachót körüllengő baljós légkör.

Azóta azonban sok minden megváltozott. A lány határozottnak és magabiztosnak tűnt, ami csak még inkább felcsigázta a férfi kíváncsiságát.

– Megértem, hogy sokkolt a felbukkanásom, Nacho – szólalt meg Grace békülékenyebb hangon, miközben tartotta a fegyelmezetten várakozó kutya pórázát.

– Mi történt, Grace?

A lány megvonta a vállát.

– Csak egy vírus.

Nacho nagyot nyelt, majd megkérdezte:

– Meddig maradsz? Gondolom, egy nap elég ahhoz, hogy körbejárd a birtokot, és feljegyezd az észrevételeidet.

– Egy nap? Sokkal több időre van szükségem ahhoz, hogy megalapozott véleményt mondhassak. Én nagyjából egy hónapra gondoltam.

– Egy hónapra?! – kérdezett vissza a férfi döbbenten.

– Vagy egy kicsivel többre. De ne aggódj, képzett sommelier vagyok, és szőlész-borász diplomát is szereztem.

– És hány év tapasztalat van mögötted? – faggatózott Nacho. Fel nem foghatta, hogy Elias miért éppen egy fiatal, vak lányt küldött maga helyett.

A csődör átvette a gazdája hangulatát, egyre nyugtalanabbul topogott a mellső lábával. Grace hátat fordított nekik, és elindult visszafelé a parton. A kutyája hűségesen elkísérte.

– Nem kellene felhúznod a szandálodat? – kiabált utána a férfi.

– Nem vagyok már kisgyerek, Nacho – felelte a lány, anélkül hogy visszafordult volna.

Nem akarta, hogy a férfi észrevegye, mennyire felzaklatta a találkozás. Minél előbb vissza kell menekülnie a kis vendégházba, ahol elszállásolták, hogy összeszedje magát. Rengeteg energiát kivett belőle ez a váratlan incidens. Nem hitte volna, hogy Nacho még mindig ekkora hatással lesz rá, de úgy látszik, e tekintetben semmi sem változott.

Ennél is rosszabb volt azonban, hogy a férfi ilyen barátságtalan fogadtatásban részesítette. Úgy bánt vele, mint egy betolakodóval, akitől mielőbb meg kell szabadulnia.

Amikor legutóbb találkoztak, Grace feje még tele volt szentimentális ábrándokkal. Amikor pedig komolyra fordult a dolog, egyszerűen kereket oldott.

Erről azonban most szó sem lehet. Felnőtt nőként jött ide, akinek el kell végeznie a munkát, amit vállalt.

Egyenletes tempóban haladtak Buddyval, a férfi pedig a hátuk mögött lovagolt. Grace magán érezte Nacho pillantását, ami egyrészt elbizonytalanította, másrészt felizgatta. A teste kétségbeesett vágyakozással reagált a férfi közelségére.

Szerencsére még időben sikerült észhez térnie. Emlékeztette magát arra, mennyivel tapasztalatlanabb a férfinál, és hogy éppen ezért mennyivel sérülékenyebb. Egy újabb csók csak arra lenne jó, hogy végképp összetörje a szívét.

Az út egyre kavicsosabbá vált, úgyhogy egy idő után kénytelen volt felvenni a szandálját. Máskor gond nélkül végezte volna el ezt a műveletet, de a férfi jelenlétében minden rosszul sült el. Elveszítette az egyensúlyát, és kis híján orra bukott. Nacho leugrott a lóról, és máris ott termett mellette.

– Nem kell segítened, majd Buddy megoldja – próbálta Grace távol tartani magától a férfit.

– Biztos vagyok benne, hogy Buddy rengeteg dologhoz ért, de kétlem, hogy el tudna kapni, ha netán elesnél.

– Viszont meg tudja akadályozni, hogy elessek. Hidd el, a kutya meg én remekül elboldogulunk nélküled. Gyere, Buddy, menjünk haza!

Grace megszaporázta a lépteit, pedig az ismeretlen terep éppúgy összezavarta, mint a férfi jelenléte. Bárcsak láthatná az arckifejezését! Persze szörnyű lenne, ha csupán szánalmat olvasna le róla. Épp elégszer megtapasztalta már, hogy az emberek úgy bánnak vele, mintha nemcsak a szeme világát veszítette volna el, hanem az eszét is.

– Tényleg nincs szükségünk testőrségre, Nacho.

– Azért megengeded, hogy udvarias legyek veled? Elvégre a vendégem vagy, én pedig nem szoktam gorombán bánni a vendégeimmel.