Jean-Luc Bannalec

BRETAGNE-I HULLÁMTÖRÉS

JEAN-LUC BANNALEC

BRETAGNE-I
HULLÁMTÖRÉS

A mű eredeti címe

Bretonische Brandung

Copyright © 2013, 2022,

Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 963 452 811 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

à L.

An douar so kozh, med n’eo ket sod.

„A Föld öreg, de nem bolond.”

Breton közmondás

ELSŐ NAP

A lapos, hosszúkás szigetek halványan csillogtak, ahogy kissé elmosódva nyúltak el a mély-opálos tenger felett, varázslatos látványt nyújtva. A híres szigetvilág délibábként lebegett előttük.

A nagyobb szigetek körvonalai már szabad szemmel is látszottak, de nem sok mindent lehetett kivenni rajtuk: csak a titokzatos erődöt Cigogne-on, Penfret sokat látott, viharvert világítótornyát, az elhagyott tanyát Drénecen, a majdnem kör alakú szigetcsoport fő szigetének, Saint-Nicolas-nak elszórtan álló, időjárás által megtépázott házait. Íme az Îles de Glénan. Egy valódi mítosz.

Tíz tengeri mérföldnyire feküdt a szárazföldtől, Concarneau-tól, Cornouaille régió csodálatos „kék városától”, amelynek a lakói ősidők óta „védelmezőiknek” tekintették a szigeteket. Nap mint nap ezek a szigetek jelentették számukra a mozdíthatatlan horizontot. Abból, hogy mennyire látták őket: tisztán és élesen vagy homályosan és ködösen, és hogy lebegtek-e, vagy szilárdan feküdtek a vízen, ki lehetett olvasni a másnapi, sőt, bizonyos napokon az év hátralévő részének az időjárását is. A bretonok évszázadokon át kitartóan vitatkoztak arról, hány szigetből is áll a csoport. Hét, kilenc, tizenkettő vagy húsz volt a leggyakoribb szám. Hét „nagy” szigetből, ez volt az egyetlen dolog, ami vitathatatlan maradt. A nagy pedig legfeljebb néhány száz méternyi hosszúságot jelentett. Valamikor, nagyon régen, az egész egyetlen sziget volt, aztán a tomboló tenger és az örök hullámverés fokozatosan felaprózta. Néhány évvel ezelőtt a megyei bizottság a sziget meghatározásának hivatalos kritériumai alapján – „a tengerben lévő, állandóan a víz felett elhelyezkedő és ugyancsak állandó növényzettel rendelkező szárazföld” – hivatalosan huszonkét szigetet és szigetecskét számolt össze. Emellett végtelennek tűnő számú csipkézett szikla és sziklaalakzat színesítette a képet. Ez a szám ráadásul meglepően nagymértékben ingadozott az árapálynak köszönhetően, amely viszont jelentősen változott a Nap, a Hold és a Föld helyzetétől függően. Egyes napokon a dagály három-négy méterrel magasabb volt, mint máskor, egy igazán alacsony apálykor pedig a többszörösére nőhetett egy sziget, és előbukkantak olyan homokpadok is, amelyek addig a felszín alatt rejtőztek. Sohasem volt „normális” a vízszint. Ennek eredményeként a szigetvilág képe folyamatosan változott, és soha senki nem jelenthette ki: ez itt a Glénan, így néz ki. A Glénan nem volt egyértelműen szárazföld, hanem inkább egy átmenet: félig szárazföld, félig tenger. A tomboló téli viharok idején néha hatalmas hullámok gördültek át rajtuk, és az erős permet mindent vízbe borított. „Szinte elveszik a semmiben, a hatalmas ürességben” – ez volt a helyiek költői, mégis pontos leírása.

Szokatlan kora májusi nap volt, semmiben sem különbözött egy igazi nyári naptól, sem a szinte hihetetlen hőmérsékletben, sem a szikrázó fényben, sem a pompás színekben. Már a levegő is nyárias volt, könnyedebb, egy kicsit kevesebb sót, kevesebb jódot, hínárt és algát hordozott, inkább azt a bizonyos atlanti frissességet lehetett érezni benne, amit nehéz leírni. A nap már most, délelőtt tíz órakor is csillogó, nyugtalanul villogó horizontot rajzolt, alatta pedig egy ezüstös tölcsért, amely a szemlélő felé haladva egyre keskenyebbé és keskenyebbé vált.

Georges Dupin felügyelő a concarneau-i rendőrkapitányságról mindebből nem sokat vett észre. Ezen a hétfő reggelen kifejezetten rosszkedvű volt. Éppen az Amiralban ült, a harmadik caféját rendelte, előtte a kiterített újságok – Le Monde, Ouest-France, Le Télégramme –, amikor a mobiltelefonja éles csörgéssel felriasztotta. Három holttestet találtak a Glénanon. Semmi mást nem lehetett tudni – csak ennyit. Három holttest.

Azonnal indult. Törzskávézója, ahol minden napját kezdte, közvetlenül a kikötőben volt, és alig néhány perc múlva máris egy rendőrségi motorcsónak fedélzetén találta magát. Dupin felügyelő korábban csak egyszer járt a Glénanon, tavaly, Penfret-n, a szigetcsoport legkeletibb tagján.

Húsz perce indultak, és körülbelül félúton jártak. Dupin örült volna, ha már közelebb lettek volna. A nyílt tengeren csónakázni nem az ő világa volt, bármennyire is szerette a tengert. Igazi, hatodik kerületi párizsiként – mert annak számított a majdnem négy évvel ezelőtti „áthelyezéséig” – szerette a tengert: a partot, a nézelődést, legfeljebb egy fürdőzést, az érzést, az illatot, az elragadtatást. A csónakázásnál is kevésbé szerette a csónakázást a két új motorcsónak egyikén, amelyeket a bürokráciával vívott hosszú, elkeseredett csaták után a vízi rendőrség kapott két évvel ezelőtt, tagjai örömére és nagy büszkeségére. A legújabb generációs, impozáns high-tech csodák, mindenféle szondával és érzékelővel felszerelve. Szó szerint átlőttek a vízen. Az egyik hajót Birnek keresztelték – ami bretonul nyilat jelent –, a másikat pedig Luc’hednek, vagyis villámnak. Dupin úgy érezte, hogy a hajókat másképp kellene elnevezni, de ebben az esetben a jelentés számított.

Dupin felügyelőnek ráadásul hiányzott a koffein is, ezért alapvetően rosszkedvű volt. Két café közel sem bizonyult elegendőnek. Meglehetősen zömök termetű volt, nem kövér, de nem is vékony, és fiatal kora óta meglepően alacsony vérnyomástól szenvedett.

Vonakodva szállt fel a fedélzetre. Valójában csak azért tette, mert nem akart gyengeséget mutatni, és mert Riwal, a két fiatal nyomozó egyike, aki felnézett rá – amit Dupin általában nem nagyon szeretett –, szintén vele tartott.

Dupin kész lett volna félórát autózni a quimperi kis repülőtérre, hogy a főhadiszállás rozoga, kétfős rendőrségi helikopterével repüljön át a Glénanra, még akkor is, ha ez összességében jóval tovább tartott volna, és a repülés sem okozott neki különösebb örömet. De a felettese, a prefektus használta most a helikoptert, mert egy „baráti találkozóra” sietett a brit Csatorna-szigetek, Guernsey, Jersey és Alderney prefektusával, a Guernsey-n fekvő álmos kis porfészekbe, Bordeaux-ba. Az angolok és a franciák határozott akarta szerint „erősíteni kell a rendőrségi együttműködést; a bűnözésnek nem szabad esélyt adni, függetlenül attól, hogy milyen nemzetiségű”. Dupin ki nem állhatta Lug Locmariaquer prefektust, és még most, majdnem négy év elteltével sem tudta kiejteni a nevét (Georges Dupin általában nehezen viselte a feletteseit, szerinte joggal). Hetek óta előbb csak bosszantó, majd gyötrelmes hívásokat kapott a prefektustól, aki „ötleteket gyűjtött”, hogy miről beszéljen egy ilyen illusztris találkozón. Nolwenn-nek, Dupin végtelenül okos asszisztensének Locmariaquer utasítására fel kellett kutatnia az elmúlt évtizedek „megoldatlan ügyeit”, amelyek „talán, esetleg és valahogyan” a Csatorna-szigetekhez kapcsolódnak, olyan eseteket, amelyek „talán, esetleg és valahogyan” megoldhatók lettek volna, ha már működött volna a szorosabb együttműködés. Teljesen nevetséges volt. Nolwenn ágált. Nem értette, hogy itt, „délen” miért kell a Csatornával foglalkozniuk, ami a messzi északon van, ahol jéghegyek sodródnak a tengeren, és egész évben esik az eső. Többméternyi aktát túrtak át, jelentős esetet azonban nem találtak – aminek a prefektus persze egyáltalán nem örült.

Nem javított Dupin hangulatán az a kis baleset sem, amely nem sokkal az indulás után történt. Azt tette, amit csak a legrosszabb szárazföldi patkányok követnek el: ilyen sebességnél, balról fújó erős szélben és kissé hullámzó tengeren bal oldalról akarta szemügyre venni a szigeteket, miközben Riwal nyomozó és a Bir két legénységi tagja szorosan a jobb oldalon álltak. Nem kellett sok idő, és egy óriási hullám eltalálta. Dupin csuromvizes lett. A kabátja, amelyet mindig nyitva viselt, a pólója és a farmernadrágja – márciustól októberig az egyenruhája – a testéhez tapadt; csak a zokni maradt száraz a cipőjében.

A felügyelőt azonban jobban bosszantotta, hogy nem rendelkezett több információval, mint azzal a ténnyel, hogy találtak három holttestet. Dupin nem volt türelmes ember. Egyáltalán nem. A másik nyomozója, Kadeg, akivel rendszerint hadilábon állt, telefonon csak annyit közölt, amennyit a rendőrkapitányságra befutó hívásból tudni lehetett, amit „egy erős angol akcentussal beszélő férfi” kezdeményezett. A holttestek Le Loc’h, a szigetcsoport legnagyobb szigetének északkeleti partján feküdtek – a „legnagyobb sziget” alatt négyszáz méter hosszúságot értettek. Le Loc’h lakatlan volt, egy romos kolostorral, egy régi temetővel, egy elhagyatott szódagyárral és a sziget legnagyobb látványosságával, egy lagúnaszerű tóval. Kadegnek tucatszor el kellett ismételnie, hogy ezen a néhány információn kívül semmi mással nem rendelkezik. Dupin mindenféle kérdésekkel zaklatta; szinte fanatikus vonzódása a látszólag jelentéktelen részletek és körülmények iránt hírhedt volt.

Három halott, anélkül hogy bárki bármit is tudott volna – érthető módon hatalmas volt az izgalom a prefektúrán: ez elég nagy dolognak számított itt, Finistère-ben, a világ festői végén, ahogy a rómaiak nevezték. A gallok, a kelták számára – és az itteniek a mai napig annak tartják magukat – természetesen ennek éppen az ellenkezője volt: nem a vég, hanem szó szerint a „kezdet”, a „világ feje”. Penn ar Bed, nem finis terrae.

A csónak időközben lelassított. Csak mérsékelt sebességgel haladtak. Ezen a részen nehezen lehetett navigálni. Ha nem lett volna elég, hogy a tenger itt egyébként is sekély, tele meredek sziklákkal a vízfelszín felett és alatt, és ezeken a vizeken hajózni alapvetően csak rendkívül tapasztalt kapitányoknak való dolog, akkor most, apály idején különösen bonyolult volt a helyzet. A szigetcsoportot még mindig a Penfret előtt húzódó nagy homokpad és Bananec közötti „bejáraton” át lehetett a legbiztonságosabb módon megközelíteni, ezen keresztül a „Kamrába” jutott az ember, ahogy a szigetcsoport közepén lévő, a környező szigetek által a viharoktól és a viharos tengertől védett öblöt nevezték: la chambre. A Bir magabiztosan haladt, harmonikus mozdulatokkal manőverezett a sziklák között, és Le Loc’h felé vette az irányt.

– Nem fogunk közelebb jutni.

A rendőrhajó kapitánya, egy fiatal, magas fickó, high-tech anyagú egyenruhában, amely hevesen csapkodott rajta, lekiabált a magasabban fekvő kapitányi hídról, anélkül hogy bárkire is ránézett volna. Teljesen a navigálásra koncentrált.

Dupin émelygett. Még legalább száz méter volt a szigetig.

– Szökőár. Együttható százhét.

A szikár kapitány ezt is egyszerűen csak belekiabálta a semmibe. Dupin felügyelő kérdőn nézett a nyomozóra, akinek a közvetlen közelébe húzódott a nagy hullámmal történt incidens után, és azóta sem mozdult mellőle. Riwal nagyon közel hajolt Dupinhez, a motorok még mindig fülsiketítően hangosak voltak, pedig a hajó már majdnem megállt.

– Jelenleg szélsőséges a vízszint, Monsieur le Commissaire. Szökőárnál lehet kiemelkedően magas dagály vagy különösen alacsony apály. Most is jóval alacsonyabb a vízszint, mint a szokásos apály idején. Nem tudom, hogy...

– Tudom, mi az a szökőár. – Dupin még hozzá akarta tenni, hogy „mert majdnem négy éve élek Bretagne-ban, és jó néhányat láttam már”, de tudta, hogy ennek semmi értelme. Azt is el kellett ismernie, hogy bár nagyon-nagyon sokszor elmagyarázták neki az árapály-együtthatókat, a mai napig nem igazán emlékezett rájuk. Riwal szemében, mint minden breton szemében, évtizedekig „idegen” marad még (amit semmiképpen sem rosszindulatúan értettek). Ráadásul a bretonok számára a legrosszabb fajtából: egy párizsi (amit megint csak lehetett volna rosszindulatúnak is értelmezni). Mindig újra és újra elmondták neki: amikor a Hold, a Nap és a Föld egy vonalban van, és a gravitációs hatásuk összeadódik...

A motor hirtelen leállt, és a két vízirendőr kolléga – aki, Dupin csak most vette észre, furcsán hasonlított a kapitányra: ugyanaz az inas testalkat, ugyanaz a keskeny arc, ugyanaz az egyenruha – azonnal a hajó orra felé vette az irányt.

– Nem mehetünk közelebb a szigethez. Túl sekély a víz.

– És ez mit jelent?

– Itt kell kiszállnunk.

Beletelt néhány másodpercbe, mire Dupin reagált:

– Itt kell kiszállnunk?

A felügyelő szerint még mindig egyértelműen a nyílt tengeren jártak.

– A víz itt már nem mély, talán fél méter.

Riwal nyomozó letérdelt, és nekiállt levenni a cipőjét.

– De hiszen van még egy csónakunk!

Őszintén szólva Dupin csak most vette észre. Megkönnyebbüléssel.

– Nem éri meg, Monsieur le Commissaire. Azzal sem jutnánk sokkal közelebb a parthoz.

A felügyelő felhúzott szemöldökkel átnézett a korláton. Úgy tűnt neki, hogy jóval több, mint fél méter a tengerfenék. A víz hihetetlenül tiszta volt. Minden kagylót, minden kavicsot látni lehetett. Apró, világoszöld halraj suhant el mellettük. Le Loc’h északi oldalán álltak. Semmi más, csak vakítóan fehér homok, sekély, türkizkék víz, a tenger tökéletesen mozdulatlanul terült el a Kamrában. Ha ehhez hozzáképzelünk néhány kókuszpálmát – Dupin szerint valószínűleg az egyetlen olyan pálmafajta, amely nem nő Bretagne-on –, akkor semmi sem különböztette volna meg ezt a képet a karibi térségtől. Senkinek sem jutott volna eszébe, hogy ezt a tájat Bretagne-hoz kösse. A látványt képeslapok százain lehetett megcsodálni, amelyek egy kicsit sem túloztak.

Közben Riwal a zokniját is levette. A hajó legénységének tagjai horgonyt vetettek, ügyesen, a legkisebb habozás nélkül beleugrottak a tengerbe, és most úgy fordították a hajót, hogy az a farával a part felé nézzen, a fából készült lépcsőfokok pedig éppen a víz fölé érjenek. Riwal, világos szövetnadrágban, úgy lépett a vízbe, mintha a világon mi sem lenne természetesebb. Közvetlenül utána a nyurga kapitány következett.

Dupin habozott. Abszurd jelenet, gondolta. A fiatal rendőrök, Riwal és a kapitány megálltak és vártak. Úgy tűnt, mintha sorfalat állnának. Minden szem rá szegeződött.

A felügyelő ugrott. Nem vette le a cipőjét. Egy pillanat alatt térdig állt az Atlanti-óceánban, amelynek a hőmérséklete most, május elején tizennégy fok volt. Pillantását a tengerfenékre szegezte. Az apró, világoszöld halraj, amely most sokkal nagyobbnak tűnt, mint korábban, kíváncsian közeledett, és félelem nélkül úszkált a lába körül. Dupin tett egy fél fordulatot, hogy a tekintetével követhesse a halakat, és akkor meglátta: egy impozáns rák, körülbelül húsz-harminc centiméteres, támadó helyzetben egyenesen rábámult, egy igazi tourteau, amilyet itt, a tengerparton mindenki szívesen evett – ahogy maga Dupin is. Mindkettőt elfojtotta: a rémület apró sikolyát és a kulináris izgalmat is. Felnézett, és rájött, hogy még mindig mindenki mozdulatlanul áll, és őt figyeli. Dupin határozottan kihúzta magát, és a part felé kezdett gázolni, vigyázva, hogy se Riwal, se a három rendőr tekintetével ne találkozzon. A kollégái hamar megelőzték őt jobbról és balról a vízben.

Dupin utolsóként érte el a partot.

Az élettelen test hason feküdt, kissé oldalra dőlve, a válla természetellenes módon a törzs alá szorult, úgy nézett ki, mintha elvesztette volna a jobb karját. A bal kar, amely bizonyára eltört, erősen meg volt hajlítva. A fej szinte pontosan a homloknál érte a földet, mintha valaki szándékosan helyezte volna el így. Az arcát nem lehetett látni. A kék kabát és a pulóver nagyrészt darabokra szakadt, felfedve a háton és a nyakon, a fej hátsó részén és a bal karon a szörnyű, mély sebeket. Az alsótest viszont szinte sértetlennek tűnt. Egyes helyeken algák borították. Még mindkét vitorláscipő a lábán volt, strapabírónak és újnak tűntek. A férfi korát nehéz volt megbecsülni ebben a helyzetben, talán egy kicsivel idősebb lehetett, mint ő, gondolta Dupin. Negyvenes évek vége, ötvenes évek eleje. A halott férfi nem volt túl magas. Dupin letérdelt mellé, hogy közelebbről is szemügyre vegye. A tenger messze felsodorta a parton, néhány méterre a vonaltól, ahol az enyhén emelkedő, fehér homokos part véget ért, és az élénkzöld növényzet kezdődött.

– Ott, hátul van a másik kettő, elég közel egymáshoz. Hasonló állapotban vannak.

Riwal a tengerpart felé mutatott. Dupin látta, hogy a vízi rendőrség fiatal kollégái valami hatalmas dolog mellett állnak, úgy száz méterrel arrébb. A felügyelő észre sem vette, hogy nincs egyedül. Riwal hangja kissé vékonynak tűnt.

– A holttestek borzalmasan néznek ki.

Igaza volt.

– Melyik törvényszéki orvosszakértő jön?

– Dr. Savoir bármelyik percben itt lehet. A másik motorcsónakon jön. Kadeg nyomozóval.

– Természetesen. Nagyszerű.

Köztudott volt, hogy a felügyelő és dr. Savoir kevés rokonszenvet táplálnak egymás iránt.

– Dr. Lafond-nak ma reggel Rennes-ben van elfoglaltsága.

Nolwenn rendszerint mindig úgy intézte a háttérben, hogy az öreg – mogorva, de nagyszerű – Lafond doktort hívták, amikor Dupin nyomozott.

A Bir kapitánya határozott léptekkel közeledett feléjük.

– Három férfi, mindannyian az ötvenes éveik elején járhattak – szólalt meg a fiatalember komolyan és nyugodtan. – A személyazonosságuk eddig ismeretlen. Nagyon valószínű, hogy a holttesteket az utolsó dagály sodorta a szigetre. Elég magasan fekszenek a parton. A Glénanon erős áramlásokat regisztráltunk, és a tavaszi szökőár napjaiban ezek még a szokásosnál is erősebbek. Mindent lefényképezünk és dokumentálunk.

– Ez most az apály legalacsonyabb vízállása?

– Majdnem.

A rendőr röviden az órájára pillantott.

– Az apály másfél órája volt. Azóta a víz folyamatosan emelkedik.

Dupin számolt.

– Most háromnegyed tizenegy van, tehát az utolsó apály...

– Az utolsó apály ma reggel negyed tízkor volt, az utolsó előtti pedig tegnap este 20.50-kor, tizenkét órával és huszonöt perccel korábban. A dagály az éjszaka folyamán három óra három perckor tetőzött.

Három másodperc sem telt bele, a rendőr a diadal legkisebb jele nélkül nézett Dupinre.

– Érkezett bejelentés eltűnt személyekről? Hozzánk vagy a vízi rendészethez?

– Nem, Monsieur le Commissaire, amennyire tudjuk, egyelőre nem. De még érkezhet.

– Le Loc’h lakatlan, nem igaz?

– Igen. Saint-Nicolas az utolsó lakott sziget a szigetcsoporton belül. De ott sem élnek sokan. Legfeljebb tízen, nyáron tizenöten.

– Ez azt jelenti, hogy senki sincs ezen a szigeten éjszakánként?

– A szigetcsoporton szigorúan tilos kempingezni. Nyári éjszakákon néhány kalandor mégis megteszi. Átvizsgáljuk az egész szigetet. Talán néhány hajó kikötött a Le Loc’h előtti Kamrában tegnap este. Ez egy népszerű kikötőhely. Mindenképp kiderítjük.

– Hogy hívják?

Dupin máris megkedvelte a nyugodt, alapos fiatal rendőrt.

– A nevem Kireg Goulch, Monsieur le Commissaire.

– Kireg Goulch?

A kérdés egyszerűen csak kicsúszott a felügyelő száján.

– Pontosan.

– Ez... ez egy nagyon... egy... úgy értem, egy breton név.

A jelek szerint még ez a megjegyzés sem irritálta a fiatalembert. Dupin megköszörülte a torkát, és újra megpróbált összpontosítani.

– Riwal nyomozó azt mondta, hogy az angol, aki a holttesteket felfedezte, egy kenuban járt erre.

– Sok látogató túrázik errefelé kajakkal, ez manapság rendkívül népszerű. Még ha az évnek ebben a szakaszában nincsenek is annyian, páran azért mégis nekivágnak.

– Már reggel? Ilyen korán indulnak kirándulni?

– A legtöbben. Dél körül a nap már pokolian éget a tengeren.

– És a férfi nem kötött ki és szállt partra?

– Tudomásunk szerint nem. Itt, a parton nincsenek lábnyomok.

Dupin erre nem is gondolt. A homok, amely minden áradás után újra szűz volt, tökéletesen rögzített minden nyomot, még az eltakarításukra tett kísérleteket is.

– Hol van a férfi?

– Saint-Nicolas-n. Ott vár a rakparton. A másik hajónk odavisz egy kollégát a szigetre. Beszélni fog a férfival. Kadeg nyomozó utasított erre.

– Kadeg nyomozó utasította erre?

– Igen, ő...

– Semmi gond.

Nem ez volt a megfelelő alkalom az indulatokhoz. Dupin némi erőfeszítéssel kibányászta a még mindig nedves kabátjából az egyik piros Clairefontaine füzetét, amelyet hagyományosan jegyzetelésre használt. Viszonylag száraz maradt a kis tengeri balesete ellenére. Ugyanilyen sajátos aprólékossággal előkotorta az egyik olcsó Bic tollat, amelyet mindig nagy tételben vásárolt, mert megmagyarázhatatlanul gyorsan fogyott.

– Történt valahol hajótörés?

Abban a pillanatban tudta, hogy felesleges a kérdés. Természetesen már régen hallottak volna róla. A fiatal rendőr mégis barátságos türelemmel fogadta az érdeklődését.

– Erről sem tudunk még semmit, Monsieur le Commissaire. De ha tegnap este vagy éjszaka felborult egy hajó, talán időbe telik, amíg észreveszik a hiányát. Attól függ, mekkora a hajó, milyen technikai felszereltsége van, hol történt, hová tartott, ki várta...

Dupin egykedvűen jegyzetelt.

– Rossz idő volt tegnap este? Volt vihar idekint?

– Ne hagyja, hogy a mai időjárás becsapja! Tegnap este óriási vihar vonult el a partoknál, a központ pontosan meg fogja tudni mondani, milyen erős volt, valamint hogy hol és hogyan mozgott. Concarneau-ban alig lehetett érezni, de ez nem jelent semmit. Minden feljegyzés megvan. A tenger még ma is eléggé háborog, még ha itt, a Kamrában csendes is. Ezt maga is megtapasztalhatta a hajón.

Semleges kijelentés volt, mindenféle felhang nélkül. Goulch egyre szimpatikusabbá vált számára.

– Nem volt az évszázad vihara, de nyilvánvalóan heves volt – állapította meg a kapitány.

Dupin felügyelő ezt jól tudta; ő maga már túlságosan is breton volt ahhoz, hogy a kék, felhőtlen ég és a tökéletesen szép idő megtévessze. A Breton-félsziget, annak legkülső, sziklás nyúlványa – a Finistère – messze az Atlanti-óceán északi részének a közepén feküdt, magyarázta neki mindig Nolwenn. „Mint egy ősi szörnyeteg, Armorika úgy nyújtja csipkézett fejét. Mint egy kígyózó sárkány.” Tetszett neki ez a kép – és a térképen valóban látszott a sárkány. Bretagne így nemcsak a legvadabbnak tartott óceán elemi erejének volt kitéve, hanem az Egyesült Államok keleti partjai, Kanada, Grönland, a sarkvidék, valamint az Írország, Anglia, Norvégia és Franciaország nyugat-atlanti partjai között kialakult kaotikus, szüntelenül változó időjárási frontoknak is. Az időjárás nagyon rövid idő alatt egyik szélsőségből a másikba csaphatott. „Négy évszak egy nap alatt” volt erre a bevett szófordulat, amelyet a bretonok előszeretettel és büszkén idéztek.

– Talán mégsem hajótörés volt. – Riwal hangja némileg határozottabbá vált. – Lehet, hogy meglepte őket a szökőár. Vagy a vihar. Horgászat vagy halászat közben. Főleg, ha turisták voltak. Sok kagylóhalász érkezik, amikor különösen alacsony az apály.

Ez igaz volt. Dupin feljegyezte a lényeget a füzetébe.

– Miért nincs rajtuk mentőmellény? Ez kétségbe vonja ezt a feltételezést. Lehet, hogy egyáltalán nem is voltak hajón?

– Nem feltétlenül – válaszolta határozottan Goulch. – A helyiek közül sokan mentőmellény nélkül hajóznak. És ha ehhez hozzáadjuk az alkoholt... Én nem tulajdonítanék neki jelentőséget.

Dupin lemondó mozdulatot tett a kezével. Így volt ez. Semmit sem tudtak – itt kint pláne nem.

– Az alkohol általában nagy szerepet játszik a tengeren. Különösen itt, a szigeteken – tette hozzá Goulch.

– Úgy mondják, hogy a Glénanon kisebbek a palackok, mint a szárazföldön, ezért ürülnek ki olyan gyorsan.

Dupinnek beletelt egy pillanatba, mire megértette a viccet – feltételezte, hogy az volt –, mert Riwal ténymegállapításként adta elő.

Goulch zavartalanul folytatta:

– A holttestek egy ideig minden bizonnyal a hullámokon sodródtak, feltehetően így keletkeztek a súlyos sérülések. Ha csónakbaleset volt, akkor a baleset során is szenvedhettek sérüléseket.

– Előfordulhat, hogy innen messzebb vesztették életüket? Úgy értem, milyen messzire sodorhatta őket az áramlat?

– Ez teljes mértékben attól függ, mennyi ideig sodródtak a tengeren. Lehet, hogy eleinte még életben voltak, és megpróbálták megmenteni magukat. Aztán megfulladtak. Nem úgy néz ki, mintha napokig hánykolódtak volna a tengerben. Azok a holttestek másképp festenek. Ennek ellenére az áramlatok különböző sebességűek. Némelyik nyolc kilométer per órás, így a holttestek jelentős távolságot is megtehettek akár egyetlen éjszaka alatt is. De attól függően, hol kerültek a vízbe, elképzelhető, hogy körbe-körbe sodródtak. Az áramlatok iránya az árapály, az időjárás és az évszak függvényében változik.

– Értem: még semmit sem tudunk.

– A szigetcsoport sajátossága, hogy a Nap, a Hold és a Föld bizonyos együttállásainál számos áramlat vezet Le Loc’h-hoz. Mindig is rengeteg hajótöröttet mosott itt partra a tenger. Amikor nagyobb hajók szenvedtek balesetet, néha többtucatnyi holttestet találtak a parton. Éppen ezért a 19. században temető épült a szigeten, közvetlenül a kápolna mellett. Így a halottakat nem kellett Saint-Nicolas-ra vinni, ahol korábban a szigetcsoport egyetlen temetője volt. Itt hantolták el mindnyájukat. A szigeten még a korai kelta korszakból származó temetkezési helyeket is találtak.

– Mindig ide mosta ki őket a víz?

Dupin önkéntelenül is furcsa érzéssel nézett körül.

– Évszázadokon át úgy gondolták, hogy a sziget Groac’h, a hajótörések boszorkányának mesés búvóhelye. Úgy tartják, hogy mérhetetlenül gazdag volt, gazdagabb, mint az összes király együttvéve. Kincsesládája pedig maga a tó, amely a föld alatt kapcsolatban áll a tengerrel. Egy varázslatos áramlat így az összes elsüllyedt hajó kincseit elhozta hozzá. A fenekén állt a palotája is.

Riwal elmosolyodott, amikor Goulch befejezte, de egyértelműen feszültnek tűnt.

– Szeret fiatal férfiakat enni – tette hozzá Goulch –, elcsábítja, hallá változtatja, majd megsüti és megeszi őket. Sokan indultak már a legendás kincs keresésére. Soha senki nem tért vissza. Számtalan történet kering.

Hát így volt ez Bretagne-ban. A hétköznapi és természetes felszín alatt homályos erők munkálkodtak. És minden helynek megvoltak a maga természetfeletti történetei. Még ha maguk a bretonok is élcelődtek rajtuk – és Dupin nem ismert egyetlen más népet sem, amely általában véve ilyen sajátosan és nagyszerűen tudta volna kigúnyolni önmagát –, ezeknél a történeteknél a nevetés valahogy egyik pillanatról a másikra elhalt, és minden olyan valóságossá vált. Túl mélyen gyökerezett, évezredeken át a természetfelettiben való hit volt a világ legtermészetesebb felfogása – és miért kellene ennek másképp lennie, csak azért, mert az ember most már a 21. században él?

– Látni akarom a másik két halottat.

A felügyelő végigsétált a parton, Goulch és Riwal pedig követte. Az első és pillanatnyilag döntő kérdés az volt: vajon szerencsétlenség áldozatai lettek a férfiak? Megfulladtak? Van bármi jele annak, hogy nem csak egy baleset történt?

Az élettelen testek az oldalukon feküdtek egymással szemben, a karjukat a másik felé nyújtva. Kicsit hátborzongatóan nézett ki, mintha még életben lettek volna, és kínjukban utolsó erejükkel megpróbáltak volna egymás felé kúszni. A jelenet hátborzongató jellegét fokozta a halottak körül sorakozó gyöngyházkagylók látványa, amelyek a szivárvány minden színében csillogtak. Goulch kollégái a testek között térdeltek, egyikük digitális fényképezőgéppel fotókat készített. A kis csoport szótlanul megállt mellettük, és a két áldozatot nézte.

Dupin pár pillanat múlva elszakadt tőlük, és néhányszor lassan megkerülte a helyszínt, időnként le-lehajolva. Ugyanazok a súlyos sérülések, az egyiknél szinte kizárólag az alsó testrészen, a másiknál az egész testen elosztva, erősen szakadt ruházat (pamutnadrág, pólóing, gyapjúkabát, strapabíró cipő), némi hínár és moszat, a sebeken és a sebekben.

A fényképezőgépes rendőr lassan felegyenesedett:

– Akárcsak a távolabbi halott esetében, első pillantásra nem látszik jele más sérülésnek, mint amit az éles sziklák okozhattak, amikor a hullámok sodorták őket.

– A tengeren nem kell bántani valakit ahhoz, hogy meghaljon. Elég egy kis botlás, és máris a vízben találja magát az ember. Viharban és magas vízállásnál még egy gyakorlott úszónak sincs esélye. És hogyan lehet bebizonyítani egy apró lökést?

Goulch-nak minden szava igaz volt. Itt kint másképp kellett gondolkodni.

– Jön a második hajó.

Dupin összerezzent. Goulch a tenger felé mutatott. A Luc’hed nagy sebességgel közeledett a Bir felé, és csak azelőtt lassított, hogy elérte volna. Megállt közvetlenül a Bir mellett, és párhuzamosan lehorgonyzott.

Dupin figyelte a műveletet, amelyet az imént már átélt. Felismerte Kadeget és dr. Savoirt, a kapitányt, valamint egy másik rendőrt, aki már a tengerben állt, és a csónakot igazította. Mindenféle felhajtás nélkül mindannyian elhagyták a csónakot, és a part felé gázoltak, Kadeg valamivel a többiek előtt. Természetesen.

– Saint-Nicolas-n kitettünk egy rendőrt, hogy kihallgassa azt az angolt, aki felfedezte a holttesteket. Hamarosan megkapjuk a jelentést. Három holttest, ez súlyos ügy.

Még ki sem lépett a vízből, Kadeg máris belekezdett, abban a serény stílusban, amit szeretett felvenni, és amit Dupin ki nem állhatott.

– Még azt sem tudjuk, hogy ez valóban egy ügy-e, nyomozó.

– Mit akar ezzel mondani, Monsieur le Commissaire?

– Első látásra minden balesetre utal.

– És ez azt jelenti, hogy nem kell mindent rögzítenünk, ami ahhoz szükséges, hogy megtudjuk, mi is történt itt?

Lenyűgözően idióta mondat, gondolta Dupin. Érezte, hogy meglehetősen ingerült. Ami ennek a szerencsétlen délelőttnek – és a második hajó érkezésének – volt köszönhető. Kadeg, aztán ez a pancser törvényszéki orvos, Savoir, aki hamarosan belekezd majd a szokásos műsorába, mint valami Helyszínelők-epizódban, miközben hihetetlenül esetlen, és sohasem tér a lényegre. Dupin csak most vette észre, hogy a rendőr a második hajóról egy hatalmas és nyilvánvalóan nehéz bőröndöt cipel, amely minden bizonnyal Savoir high-tech felszerelését tartalmazta.

Dupin tudta, hogy csak a helyzetre kellene koncentrálnia. Talán néhány óra múlva vége ennek az egésznek, és a továbbiakban már nem az ő dolga lesz.

– Ó! Monsieur le Commissaire!

Savoir hangjában valami abszurd büszkeség érződött, mintha csak azzal, hogy felismerte Dupint, egy bonyolult feladatot oldott volna meg.

– Mit lehet eddig tudni? Mik az eddigi tények?

Miközben feltette e hangsúlyozottan lényegre törő kérdéseket, úgy ment el Dupin mellett, hogy a lépteit egy kicsit sem lassította le.

– Mindent megnézek, utána biztosan többet tudunk majd. Természetesen csak előzetes megállapításokkal szolgálhatok, minden máshoz szükségem van a laboratóriumomra. Tegye ide a felszerelést, kérem, a két test közé!

Savoir gyors, de színpadiasan profi pillantást vetett a holttestekre, és felcsapta a bőröndöt.

– Mindent dokumentáltak már? Fényképek?

– Igen, ezek a munkálatok már befejeződtek. Mindhárom halottnál – kapcsolódott be a beszélgetésbe Goulch.

– Meg lehet állapítani a boncolás előtt, hogy megfulladtak-e?

Savoir felháborodottan meredt a felügyelőre.

– Kizárt dolog. Természetesen ebben az esetben sem bocsátkozom spekulációkba. Mindez időbe telik.

A felügyelő elvigyorodott. Csodálatos! Itt nem volt rá szükség. Csatlakozott Riwalhoz és Goulch-hoz.

– Megyek, szemügyre veszem a szigetet.

Ő maga sem tudta, hogy pontosan mit akar csinálni.

– Nem nézünk mégis szisztematikusan körül később, Monsieur le Commissaire? Hátha találunk valami feltűnő dolgot.

– Igen, igen. Mindenképp, Goulch. Csak sétálok egy kicsit. És derítse ki, hogy észlelt-e bárki a hajójáról valami szokatlant itt, Le Loc’h-on! Vagy általában. A környéken.

– Valami konkrétra céloz?

Kadeg kényelmetlenül közel állt hozzá, nagyon szerette ezt csinálni, és tudta, hogy Dupin utálja.

– Rutin, Kadeg. Kizárólag rutin. A hajótörésekről vagy eltűnt személyekről szóló bejelentésekről automatikusan értesítenek minket, ugye jól tudom?

Dupin felügyelő maga sem volt benne biztos, mit ért „automatikus” alatt. Ezzel a kérdéssel egyértelműen Goulch-hoz fordult.

– Természetesen, Monsieur le Commissaire. Az összes parti rendőrőrsöt értesítették, beleértve a környező kerületek rendőrkapitányságait is. Elkértük a két helikoptert Brestből, a tengeri mentőközpontból. Már egy órája bevetésen vannak, átfésülik a környéket.

– Nagyon jó, Goulch, nagyon jó. Riwal, maradjon Monsieur Goulch közelében! Szeretném, ha folyamatosan tájékoztatnának mindenről. Kadeg, amint Savoir zöld utat ad, kutassa át mindegyik testet dokumentumok vagy bármi más után, ami segíthet azonosítani őket.

– Én, én...

Kadeg elhallgatott. Valakinek el kell végeznie ezt is. És a felügyelő határozhatta meg, hogy kinek. Mintha ez az egyszerű gondolatmenet kiült volna Kadeg arcára, a vonásai eltorzultak.

– Legyen alapos, Kadeg! Működnek egyáltalán a mobiltelefonok a szigeteken, Riwal?

– Tavaly új antennatornyot állítottak fel Penfret-n. Bár nem igazán nagyot. A kapcsolat azóta többnyire stabil.

Riwal elnézett Le Loc’h felett, és úgy tűnt, hogy a penfret-i antennatornyot keresi.

– Ezt hogy értsem?

– Hogy ez számos tényezőtől függ.

– És ez mit jelent?

Dupin úgy gondolta, hogy ez semmiképp sem lényegtelen.

– Főleg az időjárástól. Rossz időben általában egyáltalán nincs térerő, jó időben viszont van. De néha, valamilyen oknál fogva, még akkor sincs. Ez nagyban függ attól, hogy az ember a vízen van-e, vagy sem – és mindenekelőtt természetesen attól, hogy melyik szigeten tartózkodik. Bananecen szinte soha nincs térerő, pedig nincs messze Saint-Nicolas-tól.

Dupin csodálkozott, hogy ez tisztán technikai szempontból miként lehetséges. És hogy Riwal miért tudta ezt olyan pontosan. De ezeket a kérdéseket inkább hagyta.

– És itt, Le Loc’h-on?

– Ma valószínűleg stabil.

– Tehát én... valószínűleg elérhető vagyok.

– És ne lepődjön meg, Monsieur le Commissaire, itt, a szigetvilágban az ember néha olyan dolgokat lát, amelyek aztán a következő pillanatban eltűnnek. Vagy furcsa zajokat és hangokat hall. Ez mindig is így volt, teljesen normális.

Dupinnek fogalma sem volt, mit mondjon erre. Megfordult, beletúrt a hajába, és nyugat felé indult a tengerparton, a sziget öblös, déli csücske felé.

A látvány tényleg lélegzetelállító volt, bármerre nézett. A legfinomabb fehér homok, a tengerbe lágyan lejtő partok, még azt sem lehetett látni, hol kezdődik a víz, annyira áttetsző volt az óceán. Fényes, ragyogó türkizkék, amely végtelen átmenetekben változott opállá, majd világoskékké. Csak beljebb haladva kezdett sötétedni. Nem mintha Concarneau-ban nem érzékelte volna az ember varázslatos módon a tengert – hiszen éppen ez tette a várost azzá, ami –, de mindez itt, a Glénanon felerősödött. Az ember nem a tenger mellett volt, hanem a tengerben – szinte azt érezhette, hogy a tenger közepén. Nemcsak egy íz és illat, hanem mélységes, átható benyomás.

De a legszédítőbb a fény volt: erős, hatalmas fény, mégis szelíd, nem agresszív. Ez a fény áradt mindenhonnan. Úgy tűnt, hogy nincs forrása, vagy legalábbis nem csak egy, nem csak a nap. Az egész égből sugárzott – annak minden kiterjedéséből, magasságából, rétegéből, szférájából és dimenziójából. És mindenekelőtt – a tengerből. A fény mintha megsokszorozódott volna, visszatükröződött a légkör különböző rétegeiről és a vízről, egyre sűrűsödve. A kis földdarabkák túlságosan jelentéktelenek voltak ahhoz, hogy bármit is elnyeljenek belőle. Dupin sohasem látott még annyi fényt, mint Bretagne-ban – sem olyan magasan függő, szabad eget –, de a Glénan még ezt is felülmúlta. Megrészegít, mondták egymásnak a parton, elcsavarja az ember fejét. Dupin megértette, mire gondolnak.

Előbányászta a mobiltelefonját a bal hátsó zsebéből. Úgy tűnt, hogy túlélte az eddigieket. És valóban volt térerő.

– Nolwenn?

– Monsieur le Commissaire?

Dupin teljesen megfeledkezett arról, hogy a titkárnője ma reggel orvoshoz ment, és egyáltalán nem volt az irodában, hanem az öreg, morcos dr. Garregnél, aki egyben az ő háziorvosa is volt. Csak most jutott eszébe.

– Ó, igen! Valószínűleg még nem is tudja, mi történt.

– Nem. Épp most akartam felhívni Kadeg nyomozót. Láttam, hogy háromszor is keresett.

– Három holttest. A Glénanon. Le Loc’h-on. Partra mosva. Még nem azonosították őket. Jelenleg úgy tűnik, tragikus baleset történt.

– Igen, mindig Le Loc’h-on érnek partot. A Glénan mindig is egyet jelentett a hajótörésekkel. – Nolwenn teljesen higgadt maradt, mint mindig. – „Ha meg akarsz tanulni imádkozni, menj a tengerhez!”, így mondjuk errefelé.

A nő szerette a régi közmondásokat, és ezek átadása része volt azoknak a „breton leckéknek”, amelyeket a felügyelő érkezése óta tartott neki a „bretonizálása” érdekében (tényleg így nevezte a projektjét). Dupin nem tudta, mit válaszoljon.

– Igen. Akárhogy is, ez komoly hullámokat fog vetni. Savoir most érkezett meg. Én pedig épp végigsétálok a szigeten.

– Már ott is van?

– Igen.

– A motorcsónakkal?

– Igen.

A második igen sokkal borúsabban hangzott, mint ahogy Dupin szerette volna.

– Van valami, amit jelenleg tehetnék?

– Nem. Először meg kell állapítanunk az áldozatok személyazonosságát.

Dupinnek valóban nem volt konkrét kérése. Csak azt akarta, hogy Nolwenn is képben legyen. Az első naptól kezdve ő volt az iránytűje új „otthonában”. Általában véve tökéletes és gyakorlatias volt, úgy tűnt, semmi a világon – és Dupin szerint azon túl – nem volt képes felzaklatni. Három hét múlva két év után először megy nyaralni, messze, a Pireneusok mediterrán peremére, Portbouba. Amióta megtudta a dolgot, a felügyelő meglehetősen ideges volt, mivel a nő tizennégy napot tervezett távol tölteni egyhuzamban.

– A prefektus még ma személyesen óhajt beszélni önnel. A guernsey-i találkozón folytatott előzetes tárgyalások után. Megegyeztünk egy délutáni telefonos megbeszélésben. Attól tartok, ez most már lehetetlen lesz. Küldök neki egy üzenetet az irodáján keresztül.

– Én... nos ez... csodálatos! Igen. Nagyon rossz idekint a vonal. De ezt bizonyára ő is tudja – mondhatni, a tenger közepén vagyok.

– A prefektus tud az új antennatoronyról Penfret-n. Az üzembe helyezése óriási esemény volt. Még akkor is, ha tényleg lehetne jobb. De feltételezem, hogy a nyomozásban ön is részt vesz. Három holttest, úgy értem, breton mércével mérve... Nem számít, hogyan haltak meg. A prefektusnak is érdekében áll a gyors tisztázás.

Dupin hangulata aznap először javulni kezdett.

– Nagyon jó, igen. Így van.

Csak most gondolkodott el egy pillanatra azon, hogy miért is volt az antennatorony akkora „esemény”, hogy mindenki tudott róla.

– Szóval azt mondom majd neki, hogy egyelőre ne számítson a hívására.

– Kitűnő! – Dupin habozott. – Volt... milyen volt az orvosnál? Úgy értem...

– Minden rendben van.

– Ennek örülök.

Kicsit hülyén érezte magát.

– Köszönöm. Semmiképp se felejtse el felhívni az édesanyját! Ma már három üzenetet hagyott az üzenetrögzítőn.

Már csak ez hiányzott! Mindig elfelejtette. Az anyja. A „vidékre való száműzetése” óta – ahogyan a mai napig következetesen nevezte – először döntött úgy, hogy meglátogatja. Most csütörtökön. És hetek óta hívogatta, mostanra már naponta, hogy tisztázzon egy újabb „fontos kérdést”, amely mindig egyetlen aggodalom körül forgott: vajon a civilizáció szintje megfelelő-e ilyen messze a metropolisztól. Dupin természetesen Concarneau legjobb szállodájában helyezte el őt – Anna Dupint, a hagyományosan elitista, felsőosztálybeli családból származó, ha kellett, zsarnoki, ha kellett, egyébként elbűvölő párizsi nőt, aki csak akkor hagyta el a fővárost, ha az elkerülhetetlen volt. És persze a legdrágább szobát, a „Tengerészeti lakosztályt” foglalta le, az asszony azonban még így sem tartotta magától értetődőnek, hogy abban folyóvíz is van.

– Rendben.

– Jó.

– Köszönöm, Nolwenn!

Dupin megszakította a hívást. A látogatás előtt valóban rendbe kellett még tennie néhány dolgot, főleg a lakását. Még akkor is, ha nem volt különösebben rendetlen, de nem akarta kiszolgáltatni magát az anyja hangulatainak. Az lenne a legjobb, ha egyáltalán nem mennének a lakásába. Az összes találkozásra valahol máshol kerülhetne sor.

Dupin megkerült egy kisebb kiszögellést, és a fehér homokos part hirtelen véget ért. Bozontos, bozótos, üde zöld – füvek, páfrányok – egészen a sziklás tengerpartig. A sziklák ezen a helyen harminc-negyven méternyire nyúltak a vízbe, csak utána kezdődött megint a homok. Dupin rálépett a keskeny, köves útra, amely körbevezetett a szigeten, és valójában egy régi csempész- és kalózösvény volt, amilyenbe az itteni partok mentén mindenütt bele lehetett botlani. A Glénan évszázadokon át a dicső kalózok birodalmának számított, a „rossz” angoloké és a „jó” bretonoké, akiket túl az erkölcsi kérdéseken a mai napig tiszteltek, mert csak az volt a fontos, hogy Bretagne-ból jöttek, és világhírűek voltak. Nolwenn kedvenc hősnője, akiről az első lányát is elnevezte, a Tigresse de Bretagne-nak, vagyis breton tigrisasszonynak nevezett Jeanne de Belleville volt: a világtörténelem első női kalóza. Egy lélegzetelállítóan szép asszony, az akkor még független (!) Bretagne egyik nemesi családjából, aki a 13. században egy mindössze három hajóból álló „flottával” számtalan jól felszerelt hajót pusztított el – ráadásul egy halálos ellenség, a francia király hajóit.

A sziget nyugati végén a szódagyár romjai voltak láthatók, ahol ipari szódát nyertek ki algákból üveg, mosószerek vagy festékek előállításához. A szóda, azaz a nátrium-karbonát a 20. század elején olyannyira értékes anyag volt, amit ma már senki sem tud elképzelni. Ekkor hirtelen a szeme elé tárult a csodálatos tó is. Kicsit valószerűtlenül feküdt ott, mint egy sima felület; híres volt a hihetetlen színéről: a világító, szinte foszforeszkáló zöldes-szürkés kékről. Ami különleges volt benne, az a tónus sajátos, mély intenzitása. Akár akarta, akár nem – és nagyon igyekezett, hogy ne akarja –, Dupin nem tudott nem gondolni Goulch tavas történeteire. A boszorkányra, Groac’h-ra. Azonnal megértette, hogy ez a tó széles, hajmeresztő szárnyakat ad a képzeletnek. Egy pillanatra megborzongott. Lelki szemei előtt önkéntelenül mélyfekete, víz alatti barlanglabirintusok képei jelentek meg.