Tartalomjegyzék

Emlékeztetőül…

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Aurora Lewis Turner

Bűvölet és apró mocskos hazugságok

Aurora Lewis Turner: Bűvölet és apró mocskos hazugságok

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Lukács Edina és Bakonyi Tímea

Illusztráció: Lukács Edina

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN: 9786156624901

mobi ISBN: 9786156624918

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Emlékeztetőül…

Ophelia Goodwin Gaxburn City-ben él, boszorkány, bár nem használja képességeit. Kutatóként dolgozik, kick-boksz edzésekre jár, a tetőn cigarettázik és boldogítja tinédzser szomszédját, aki tud varázslatos képességeiről. Csupán ő és Lyra, Ophelia barátnője ismeri a valódi természetét. Nyugodt napjait egy rituális gyilkosságsorozat töri meg, melynek tetthelyére véletlenül keveredik oda, és ezzel az ügy fő gyanúsítottjává válik. Darren Harper nyomozó kikérdezi, később megfigyeli őt, aztán azon kapja magát, hogy gyanúsítottból tanácsadóvá léptetik elő. Megállapodik a nyomozóval, hogy segít felgöngyölíteni a mágikus természetű ügyet.

Ahogy halad a nyomozás, az egyik gyanúsított kikérdezése során felbukkan Chris Davis, Alpha Davis, Ophelia gyerekkori szerelmének az ikertestvére. A férfi megpróbálja meghódítani Liát, és sikerrel is jár, amíg ki nem derül, hogy állításával ellentétben nem válik a feleségétől.

Közben Lyra bemutatja Opheliát a kovennek, így jobban megismeri Leslie-t és Lilianát, barátnője szüleit, akik afféle varázslatos mentorként segítenek neki eligazodni az erejével kapcsolatban. A rituális gyilkosságsorozat viszont nem áll le. Hamarosan Ophelia edzője és egyben jóbarátja is érintett lesz az ügyben, emiatt személyes természetűvé válik a nyomozás. Kiderül, hogy egy varázskönyv, vagyis A kilencek könyve miatt zajlanak a rituális rémtettek, amelyek célja hasonló erő szerzése, mint amilyen Liának is van.

Ophelia rajtakapja Leslie-t, a mentorát; ő áll a rémtettek mögött. Litha estéjén majdnem sikerül megölni az utolsó, ötödik áldozatot is. Ő nem más, mint Chris Davis felesége. Lyra és Lia együttes erővel mentik meg Henriette Davist, aki további bizonyítékkal szolgál, melyet egy széfben rejtettek el.

Ophelia ekkor jön rá, hogy nem más, mint Chris palizta be Leslie-t, és ő vette rá, hogy kövesse el a gyilkosságokat, ezzel eltávolítva azokat az üzleti életből, akik idővel Chris vetélytársaivá válhattak volna. Továbbá ő áll Alpha Davis, Ophelia szerelmének a rejtélyes autóbalesete mögött is. Chris megszökik Harper nyomozó és az igazságszolgáltatás elől, és kapcsolatai révén eléri, hogy Opheliát letartóztassák.

Itt kezdődik a Bűvölet és apró mocskos hazugságok.

1. fejezet

Új élet, régi vétkek

Opheliának gyakran voltak rémálmai, de csak ritkán tért vissza bennük a börtöncellájába. Legtöbbször Harper nyomozó dühtől tajtékzó alakja jelent meg lelki szemei előtt, akinek jéghideg tekintetében csalódottság és némi szánalom tükröződött. Hallotta mély hangját a fejében, amit színültig átjárt a megvetés.

Telefonjának csörgése ébresztette fel őt, nem bánta, hogy kiszakadt a múlt rémképei közül. Tetovált kezével végigtörölte álmos arcát, és kinyomta az alkalmazást. Mély levegőt vett, fejét ágya puha támlájának döntötte, hogy abban a kényelmes testhelyzetben szedje össze gondolatait. Még szűk két hónap alatt sem szokta meg, hogy újra otthon van. Ujjaival végigsimított a puha lepedőn. Most tanulta meg igazán értékelni az efféle apróságokat: az otthon kényelmét, a barátai társaságát, a szabad levegőt.

Kikászálódott az ágyból, hogy gyorsan összekapja magát. Új fürdőszobai tükre hűen verte vissza alakját. Mintha egy napot sem öregedett volna; fekete rasztái a derekára omlottak, nyakán örök virágba borult a liliom. Nemrég tette vissza orrába és szájába a piercingeket, mintha ezzel azt akarta volna üzenni, minden visszatért a régi kerékvágásba. Szíve mélyén viszont tudta, hogy nem így van. A három hónap fegyházat senki és semmi nem törölheti ki a múltjából és az emlékei közül.

Hangosan fújt egyet, fogat mosott, felöltözött és sietős léptekkel elhagyta lakását. Odakint hideg volt, átkozta is magát a harisnyáért és bőrszoknyáért, amit aznap viselt, de legalább a kabátja jól szigetelt.

Gaxburn City fehérbe borult, mintha ő is a közelgő ünnepekre készülne. Mostanában ez volt a forgatókönyv; leesett a hó, aztán azon nyomban el is olvadt, nyálkás mocsokkal vonva be a várost.

Lia összébb húzta magán kabátját, és szapora léptekkel indult a metróhoz. Amint leszállt az egyetemhez legközelebb eső megállónál, betoppant új kedvenc kávézójába, ahol szerzett két péksüteményt és két kávét.

Egy perccel nyolc óra után esett be Davie irodájába. A férfi hosszanti könyvespolcánál állt, összecsapta a kezében lévő könyvet és megszólalt:

– Késtél.

– De hoztam kávét – vigyorodott el Lia, amitől barátja nem enyhült meg; csak a fejét csóválta.

– Drágám, én most a főnököd vagyok. Megmentetted a seggem, ezért én is megmentem a tiéd, hogy ne fagyjon be abban a csúnya nagy hidegben odakint – bökött állával az ablaküveg felé.

– Tudom, és hálás vagyok érte – tette le az óriási íróasztalra a két kávét és péksüteményt Lia, hogy aztán barátjához lépjen, és kedves csókot nyomjon az arcára. Davie még mindig csak a szemét forgatta.

– Ha az lennél, nyolc előtt és nem egy perccel utána érkeznél. De mindegy is! – intézte el egy intéssel a levegőben. – Közlöm veled, hogy a tavaszi félévben óraadó tanár leszel a Nyelvészeti Tanszéken.

– Mi? Nézd, az rendben van, hogy néha beugrom helyetted, de a tanítás...

– Ügyes kislány vagy te, drágám. Megoldod. Most pedig itt van néhány zárthelyi dolgozat, amit ki kéne javítanod – mutatott az asztalon púposodó papírhegyekre, majd elvette a kávét és belekortyolt.

Ophelia zaklatottan fújta ki a levegőt, és kétségbeesetten nézett a ZH-kra.

– Azt hiszem, az ebédet is iderendelem – dohogott.

– Nagyon jól teszed – vigyorgott Davie, majd odahúzott egy széket, leült a ZH-kupac mögé roskadó Lia mellé, és komótosan, úriasan, hogy azt a brit királyi család is megirigyelhetné, elkezdte enni a péksütit. – Nézd, drágám. Örökké hálás leszek, mert nem köptél be a zsaruknak, pedig tudtam, amit tudtam. Azt, amit nem kellett volna. Beavattál, ezért akaratom ellenére én is belekeveredtem… De szar helyzetben vagy, kicsim. Az erkölcsidben bizony benne van, hogy ültél, és ez nem a legjobb kopogtató, ha új melóhelyet keresel. De itt legalább fel van osztva az időd; bár a beosztottam vagy, és heti két napot köteles leszel tanítani, cserébe viszont viheted tovább a kutatásodat. Te is hálás vagy, a főnököd is hálás, mivel nem kell újakat betanítania. Elismerem, hogy egyedül te csinálod a kutatásodat az egész kibaszott országban. Szóval ezzel mindannyian jól járunk.

– Kapd be, Davie! – nevette el magát Lia.

– Tegnap már megvolt – jelent meg pajkos vigyor a férfi szája szegletében.

– Na, csak megvan az a Kevin... – húzta fel a szemöldökét kétszer is Ophelia.

– Inkább a melóra koncentrálj, drágám. Meetingem van, úgyhogy lépek. Kösz a péksütit, és ne sokat fantáziálj rólam és Kevinről, mert a végén még átengedsz valakit – bökött állával a papírhalmokra. Lia csak a fejét rázta, hangosan nevetett, aztán belevetette magát a munkába.

Úgy volt, hogy Ophelia aznap találkozik Lyrával, de barátnője megint lemondta a beszélgetést. Ez volt zsinórban a negyedik alkalom. Lia ezért kénytelen volt hazamenni, ahol laptopját az ölébe véve elhelyezkedett a kanapén, hogy az adatok elemzésébe vesse magát. Kopogtak az ablakon.

Hátrafordult, és megpillantotta a melegítőruhában, kabát nélkül toporgó Pablót. Azonnal felpattant, levágta a laptopot, majd kinyitotta a srácnak az ablakot.

– Basszus, Pablo, anyukád kinyír, ha megtudja, itt vagy.

A srác sietősen mászott be hozzá. Liát nem érdekelte a nagy adag hólé, amit behozott magával. – Beteg leszel – tette még hozzá.

– A forró csokid majd felmelegít – vigyorodott el a kissrác. Lia a fejét csóválva állt neki elkészíteni a kért italt, miközben Pablo ledobta magáról cipőjét és odaült a pulthoz.

– Mit mondtál anyukádnak, hol vagy?

– Csak kiszöktem, mint mindig – újságolta nagy büszkén. – Tudom, hogy nem tettél semmi rosszat, nem tilthatják meg, hogy átjöjjek.

– De, ami azt illeti, megtilthatják – vett elő Lia két bögrét. – Kiskorú vagy, az van, amit ők mondanak.

– Én ugyan nem hallgatok arra a pendejo nevelőapámra. Állandóan vedel és újra...

– Újra mi? – kérdezte Lia, miközben szikrát szórt a szeme.

– Már semmi... Amióta visszajöttél, nem meri... – vonta meg a vállát Pablo elszontyolodva.

Lia inkább azzal foglalta le magát, hogy megtöltse a bögréket forró csokival, mint hogy kimondja, amire gondolt.

– Tessék – helyezte le Pablo elé a bögrét, és ő is belekortyolt a sajátjába.

– Kösz, király vagy – kacsintott rá a fiú.

– Nézd, Pablo, szeretek veled lógni, de nem akarom, hogy bajba kerülj miattam.

– Ne félts te engem! Úgysem érdekli őket, mi van velem – rántotta meg a vállát, és beleivott a bögréjébe.

– Ne mondj ilyet! Biztos vagyok abban, hogy nincs igazad. Ha ez a mai randink kiderül, mindketten szorulni fogunk.

– Nem derül ki! De azt is megérthetik, hogy szemmel kell tartanom a jövendőbelimet – érvelt Pablo félig viccelve, mire Lia beleborzolt barna hajába, és ő is elnevette magát.

Aztán a srácot maga után intette a kanapéra, bekapcsolta a tévét, és vagy egy órán át xboxoztak. Pablo maradt volna még, de Ophelia hazazavarta, mivel tényleg nem akarta, hogy a fiú kikapjon miatta.

A napok egyhangúan teltek Ophelia számára; sokat dolgozott, mindig ugyanazt a mókuskereket hajtotta. A végleges begyöpösödés elkerülése érdekében úgy határozott, hogy felhívja Brendát. Vágyott már egy bulizós estére.

– Szia, drágám – vette fel a nagyhangú nő a telefont.

– Végre hallani felőled – mosolygott Ophelia, de azért némi rosszallás is csengett hangjában. – Mit szólnál ahhoz, ha pénteken meló után te meg én és a Burn bár...

– Nézd, Lia, a péntek nem jó. Sokáig dolgozom, és hulla vagyok utána.

– De máskor is sokat dolgoztál, és ez sosem gátolt meg abban, hogy leguríts pár koktélt a barátnőiddel.

– Igen, de ez a hét nem jó – hallatszott Brenda hangján a tétovázás. Liának különös érzése támadt, hiszen Brenda sosem volt az a fajta nő, akit könnyen zavarba lehet hozni.

– Nem baj, akkor jövő héten.

– Akkor meg már küszöbön a Karácsony, tudod...

– Persze, tudom – mondta Lia és kinyomta a telefont. A kanapéjára dobta a készüléket, és dühösen fújtatott. Pont Brendáról nem gondolta volna, hogy érdekli, mit gondolnak mások. Igen, ült börtönben, de nem tett semmi rosszat. Másrészt viszont... Brenda mindig adott a külsőségekre, és a munkája is megkövetelte, hogy ne barátkozzon „kétes alakokkal", de Lia azt remélte, felül tud ezen emelkedni. Hát nem. Leginkább Lyráról gondolta volna, hogy fontos neki a külcsín, de vele – úgy, ahogy – tartotta még a kapcsolatot. A családját ért tragédia óta ő is sokat változott... Keményebb és sokkal elfoglaltabb lett.

Liának megcsörrent a telefonja. Azt hitte, Brenda hívja vissza, de a szőke fürtökkel keretezett arc helyett vörös hajú barátnője képe jelent meg a kijelzőn.

– Mondd!

– Szia, holnap lesz egy szabad estém, ha ráérsz, együtt tölthetnénk – vetette fel Lyra, szokásos kedvességgel hangjában. Mintha megérezte volna Ophelia helyzetét...

– Hát, nem is tudom... Maga a Római Pápa hívott rituális boszorkányégetésre. Csak az nem tiszta, kit égetnek: másokat, vagy engem... – nevetett a kagylóba.

– Ne hülyéskedj már!

– Te ne hülyéskedj! Persze, hogy ráérek. Hol vacsizzunk?

– Emlékszel a magyar étteremre, amit régebben már kipróbáltunk? Jó lenne odamenni, kicsit barátkozni a hely szellemiségével és a kultúrával.

– Csak nem Veda Szorild miatt? – kérdezte Lia mosolyogva.

– Nem ártana még a könyvbemutató előtt kicsit azonosulni vele és a kultúrával, de ha nem tetszik, mehetünk máshová.

– Holnap este hét? – kérdezte Ophelia, majd Lyra beleegyező válasza után letette a telefont.

Másnap reggel Ophelia fáradtan kelt, mivel ismét gyötörték őt a rémálmok, melyektől nem volt menekvés. Gépiesen végezte aznapi teendőit. Ebédidőben kiugrott az egyik kedvenc mexikói éttermébe, mely közel volt az edzőteremhez, amit Josh vezetett. Amióta szabadult, járt már nála, de mindig üresen találta, zárva tábla lógott a bejáraton. Aznap viszont az ajtó nyitva állt, mintha félévnyi terhes levegőt akarnának onnan kiszellőztetni.

Kezében félig elfogyasztott tacójával kopogott be a terembe. Belépett, a helyiség kihaltan és üresen állt, csupán a terem végében világított pár lámpa.

– Hahó! Josh? – kérdezte, de nem jött válasz.

Beleharapott a tacóba, és azt csócsálva indult meg a terem hátsó része felé. Amint a folyosóra ért, ahonnét az az ajtó nyílt, mely mögött egykor búcsút vett Joshtól, elszorult a szíve. Papírzörgést hallott, odalépett az irodához és bekopogott a félig nyitott ajtón.

– Josh?

– Ophelia? – kérdezte a férfi, az asztalra ejtve a kezében tartott számlákat.

– Baszki, Josh! Azt hittem, betörtek – lépett hozzá közelebb, hogy megölelje rég nem látott barátját. Josh is örült neki.

– De jó látni téged! Hallottam, mi történt – sóhajtott fel a férfi elkomorodva.

– Ja, hála neked, túléltem – vont vállat Lia. Josh viszont értetlenül bámult rá, ezért meg kellett magyaráznia. – Tudod, hogy van ez. A börtönnek megvan a maga hierarchiája, és egy új húsnak meg kell találnia a helyét a táplálékláncban. Kikezdtek, de lebeszéltem őket, amikor már nagyon kötekedtek – emelte fel bal öklét, hogy Josh értse a dolgot. – Onnantól kezdve békén hagytak, csak a szokásos, csajos intrikák mentek, amiből köszöntem szépen, de nem kértem. Úgy is hívtak odabent; A Magányos Farkas – kacagott a nehezen szerzett tituluson.

– Azt hittem, a... izé... az segített, amit nálam is használtál. A szupererő...

– Mágiának hívják, de ha a szupererő neked jobban tetszik... Mivel nem akartam gumiszobában végezni, inkább nem használtam odabent.

– Érthető. Örülök, hogy látlak – ölelte át őt újból Josh. – Tudod, szokták mondani, nem is éltél igazán, amíg nem voltál böriben. Látom, a szabadulásod óta két kanállal falod az életet, és a gyorskaját is – bökött rosszallóan a Lia kezében lévő tacóra. A nő, mintha csak provokálni akarná, két harapással befalta a maradékot.

– Legalább lesz mit ledolgoznom – morogta a szalvétájába, amint lenyelte az utolsó falatot is. – Mikor kezdünk?

– Nézd, sok minden változott, amióta utoljára láttalak – magyarázta Josh.

– Mit akarsz ezzel mondani? – vonta össze Lia fekete, íves szemöldökét.

– Hogy eladom az edzőtermet.

– Mi?

– Ez van, Lia. A családom jó részét lesittelték. Valószínűleg gyanítják, hogy közöm van hozzá. Vagy legalábbis tudtam róla, hiszen éppen akkor utaztunk Lengyelországba, amikor a zsaruk rajtaütöttek az egyik szállítmányon – harapta el az utolsó szót a férfi, miközben csípőre vágta a kezét. – Az ő támogatásukkal élte túl a terem… ez idáig. De most le vagyok égve, és egy ekkora edzőterem fenntartása nem kis költségekkel jár.

– Akkor csinálhatnánk valamifajta kampányt, adománygyűjtést, tudod, a kick-box népszerűsítésére...

– Ami nagyjából öt embert vonzana be – csóválta a fejét Josh. – Ne értsd félre! Az is szuper lenne, de nem segítene a helyzeten.

– Nem adhatod el – ellenkezett Ophelia egyre határozottabban. – Ez az egyetem mellett a második otthonom. Beszélek Lyrával, hátha befektet...

– Nem hagyatkozhatsz mindig a barátnőd pénzére.

– Akkor kénytelen vagyok magamra hagyatkozni. Egyszer említettél valami bunyót... Gondolom, pénzes. Mennyit nyernénk vele? – ízlelgette Lia a gondolatot.

– Annyit, amennyi átmenetileg kihúzna a szarból, hogy épp a szartenger tetején evickéljek, amíg újra bele nem kerülök.

– De legalább egy darabig nem süllyedsz el – húzta ki magát Lia.

– Nem kérhetek tőled ilyet. Ha emlékszel, éppen egy barátod miatt kerültél sittre. Nem akarok én lenni a következő...

– Szervezz le egy meccset, Josh! Nincs veszítenivalónk. Legalább mondhatjuk, hogy megpróbáltuk.

– Nem is tudom...

– Mikor akartam én rosszat neked?

– Soha, de éppen ezért… Nem akarom, hogy a nyakadat szegd miattam.

– Olyan vagyok, mint a főnixmadár; hamvaimból mindig feltámadok, ezt ne feledd! – kacsintott rá Lia, majd távozóra fogta. – Írd meg a helyet és az időt!

– Te pedig ne egyél annyi szennyet! – kiáltotta még a távozó Ophelia után, majd ismét belemélyedt a papírjaiba.

Lyra az étteremben ült és telefonált, amikor Ophelia belépett. A hely hangulatos volt; különböző népi motívumok jelentek meg a díszítésen és a terítőn. A rádióból modern zene szólt, ami kicsit disszonánsan hatott a látvánnyal. Az étlapon angolul és azon a furcsa nyelven is szerepeltek ételek, melynek betűit Lia csak nagy nehezen tudta kisilabizálni.

Amikor megjelent a pincér, úgy döntött, megkóstolja a pálinkát. Korábban hallotta, hogy ütős pia, ezért rendelt egy üdítőt is kísérőnek.

– Bocsi, a kiadóm volt – tette le a telefont Lyra. Neki már kihozták a bort, amit rendelt. – Muszáj volt egyeztetnünk a péntek esti könyvbemutatót illetően. Ugye tudsz jönni?

– Persze. Ki nem hagynám – mosolygott Ophelia felszabadultan, miközben végigmérte barátnőjét. – El sem hiszem! Nagymenő üzletasszony lettél, és most jelenik meg az első könyved.

– Csak egy képregény – vont vállat a vörös hajú nő. Ekkor érkezett meg Lia pálinkája és üdítője. Felemelte a kis felespoharat, és Lyra borospoharához koccintotta.

– Akkor is nagy szó! Igyunk Veda Szorildra! – húzta le az italt, ami végigégette nyelőcsövét. – Baszki. Ha ezek a magyarok akkoriban is ilyen piát ittak, megértem, hogy fél Európa félt tőlük – köhögött Lia elvörösödő fejjel. Aztán leöblítette a nyelőcsövét égető ital maradványait üdítőjének felével. Ettől sem lett jobban. Lyra csak nevetett rajta.

– Örülök, hogy elolvastad és véleményezted a könyvem – mosolygott szerényen.

– Ugyan! Ez a legkevesebb. Viszont nem félsz, hogy kiderül...

– Mi? Hogy transzba estem, és közben alkottam meg Veda történetét, ami valószínűleg igaz, de fogalmam sincs, miért láttam?

– Pontosan – bólintott Ophelia, miközben azon gondolkodott igya-e meg itala maradékát, vagy engedjen utat a köhögőrohamnak.

– Ettől azért nem félek. Majd megpróbálom terelni a témát, ha nagyon felforrósodna a talaj a talpam alatt – A vörös hajú nő kuncogása a bor élvezetébe halt.

– És mi a helyzet a melóval? – kérdezte Ophelia.

– Szenvedek – vallotta meg Lyra, de éppen ekkor érkezett meg a pincér, hogy felvegye az ételrendelésüket is. Lia gulyáslevest kért, mert az a múltkor is ízlett neki, és palacsintát. Másként készítették ez utóbbit, mint amit megszokott, de bejött neki. Lyra desszertnek dobostortát kért. Ophelia ódzkodott tőle, hiszen furcsának tűnt a teteje.

– Tehát? Meló? – kérdezte Lia.

– Amióta apa... Nem vesznek komolyan a cégnél. Leslie kislányát látják bennem, és azt hiszik, még vécére is segítséggel tudok csak kimenni. Borzasztó! Az igazgatótanács bábként kezel, nem enged beleszólni a fontos döntésekbe, mondván, hogy ők a vén rókák, tudják, mi a jó a cégnek. Félresöpörnek, miközben éjt nappallá téve dolgozom, hogy belerázódjak, és tényleg felvegyem a ritmust. Látni akarom az összefüggéseket, a pénzügytől kezdve a vállalati partnereken át, de nem hagynak érvényesülni.

– Az szívás – sóhajtott fel Ophelia – Mindenesetre a cég Hamilton néven fut. Ha Leslie nincs a képben, te vagy a törvényes örökös.

– Talán tényleg hátra kéne dőlnöm, és hagynom az egészet a csudába. Már a gyerekekre sincs időm. Legalább három hónapja nem voltam náluk festeni. Pedig nagyon szerettem azt a munkát.

– Tudom – idézte fel Ophelia. – De ha tényleg ennyire fontos neked a cég, akkor annyit azért tehetsz, hogy jól felszívod magad, bemész, és az asztalra csapsz. Érezzék csak, hogy te vagy a főnök. Mutasd meg nekik, hogy veled nem packázhatnak.

– Nem is tudom... Nem vagyok az a típus – merengett Lyra. – Olyan távol vagyok az üzletasszony szereptől, mint Makó Jeruzsálemtől.

– Talán beszélhetnél Brendával...

– Hát – harapdálta idegesen a szája szélét Lyra, miközben kerülte Lia pillantását.

– Ti beszéltek – jött rá azonnal a raszta hajú nő. – Nem gond! – próbált nyugalmat erőltetni magára, de belül fájt a felismerés.

– Tudod, milyen Brenda! Neki számít a látszat, és...

– Egy börtönviselt barátnő nem illik a képbe, értem – vette tudomásul Ophelia. – Nem bánom, hogy beszéltek. Nagyon jól teszitek, legalább tud segíteni.

– Mégis úgy érzem, túl kicsi vagyok ehhez az összetett feladathoz. És ott a könyv is... Tudom halmozni az élvezeteket – kuncogott Lyra, aprókat kortyolva a borból.

Ekkor érkezett meg a csípős leves. Mindketten belevetették magukat jótékony gőzébe. Amint a leves után kellemes csöndbe merültek, Ophelia fejébe szöget ütött a gondolat:

– Sajnálom, hogy magadra hagytalak. Elvesztetted Leslie-t, Bradley-t, és aznap, amikor a nyomozó... Szóval akkor engem is.

– Ezért aztán nem lehet haragudni, elvégre nem te döntöttél úgy, hogy börtönbe vonulsz.

– De elmondhattam volna Salima Bakirt...

– El. De te mindig ilyen voltál; kerested az igazságot. Tisztellek azért, amiért tűzön-vízen keresztülmész az igazadért. Nagyon kevés ilyen ember van, jóval több kellene… A legtöbben megalkuszunk. A saját apró-cseprő dolgaink fontosabbak, mint a közösségé, vagy más bajbajutottaké.

– Tényleg, azóta beszéltél Clyde-dal? – kérdezte Lia, szándékosan terelve a témát.

– Meghalni sincs időm, nemhogy pasizni! – legyintett Lyra, zavartan kuncogva.

– Csak azt kérdeztem, beszéltetek-e, nem azt, hogy hozzámennél-e feleségül – forgatta a szemét Ophelia. Ekkor hozták ki neki a palacsintát, Lyrának a kemény tetejű tortát. – Nem nagyon. Az elején tőle tudtam meg, amit már mondtam neked... hogy felfüggesztették a nyomozót.

Mindkettejük pillantása az édességekbe merült. A vörös hajú nő ragaszkodott ahhoz, hogy Ophelia kipróbálja a süteményt, amivel sokat bénázott, mire a tetejéből egy falatot le tudott kanyarítani. Aztán majdnem beletört a foga az édes, karamellizált cukormázba.

– Na, igen – sóhajtott fel Lia, még az előző témára gondolva, és idegesen piszkálgatva ki nyelvével a fogai közé ragadt karamell darabokat. – Ez is az én hibám. Látod, mennyit ér a kibaszott igazságérzetem?

– Tudom, hogy nem szándékosan sodrod bajba azokat, akiket sze...

– Kimegyek cigizni – pattant fel Ophelia, de a székére akasztva hagyta táskáját, így vissza kellett fordulnia érte.

Jólesett neki a kinti hűvös levegő, bár a hó addigra fekete latyakká olvadt. Nem érdekelte. Mélyen slukkolt a cigarettából, és hallgatta a város zaját. Ekkor jött meg az üzenet Joshtól, hogy másnap estére szervezik a „keringőt", és megadta a pontos helyet. Lia elnyomta a cigarettáját és visszament Lyrához, aki addigra megette az ő fél palacsintáját is.

Ophelia, ha tehette, kerülte azt a városrészt, ahová az esti találkozója szólt. Úgy öltözött, ahogy edzésekhez szokott: fekete melegítőt, sportmelltartót és cipzáras pulóvert vett fel. Hideg volt, de próbált nem azzal foglalkozni, hogy fázik. Egy félig kész toronyház garázsában találkozott a többiekkel. Mivel építési terület volt, nem álltak odabent autók. Viszont jó néhány ember tömörült össze széles körben, és hangosan drukkolt azoknak, akik éppen püfölték egymást. Egy magas, csokibőrű, izmos férfi vezette a mérkőzéseket. Ahogy Lia egyre közeledett, úgy szűnt a testét átjáró hideg.

– Örülök, hogy jöttél – ragadta kézen és rántotta be őt a tömegbe Josh. A kör közepén épp két jókora izomagy gyepálta egymást puszta kézzel. – Vele fogsz megküzdeni – bökött Josh a kör szemközti szegletében ácsorgó szőke, fonott hajú nőre. Szemmel láthatóan legalább tíz kilóval súlyosabb volt nála.

– És a szabályok? – mérte végig a hangosan drukkoló nőt Ophelia.

– Ez utcai harc, babám. Itt nincsenek szabályok – csóválta a fejét Josh. – Tudom, hogy meg tudod csinálni, különben nem hoztalak volna ide. Érted? Hiszek benned – szögezte le komolyan.

– Bennem vagy az abrakadabrában? – halkította le a hangját Ophelia, hogy csak Josh hallja szavait. Különben nagy volt a hangzavar.

– Az egy és ugyanaz, nemde? – kérdezte a férfi kíváncsian. Lia legszívesebben a fejéhez vágta volna, hogy nem használhatja a képességét nyilvánosan, de akkor ért véget a mérkőzés. Mindkét keménylegény vérben tocsogott, az egyikük földre került, így eldőlt, ki a győztes. Amint szétosztották a fogadásokból származó összeget, a mérkőzéseket vezető, csokibőrű, izmos férfi szólalt fel:

– Nem csak nagykutyák mérik össze ma este az erejüket, itt az ideje a cicaharcnak – vigyorodott el, mire többen hangosan éljeneztek, kiabáltak. Josh felé intett, így Liával együtt előléptek. – Ó, ez az! Josh barátunk ezt a kiscicát hozta el, míg Milo barátunk Corinnával érkezett. – Ismét felzúgott az éljenzés. – Amint megadom a jelet, egymásnak eshettek, de vigyázat! Karmolni tilos. – Ekkor többen felnevettek.

– És a kesztyű? – kérdezte Lia Josht. Kérdése hangosabbra sikerült, mint amilyennek szánta, így ismét felzúgott a nevetés.

– Kesztyű? Örülj, hogy fogvédőt kapsz – nevetett fel a csokibőrű, aki kivett valamit a tartójából és Lia elé dobta a földre. Ophelia felemelte, miközben úgy nézett rá, mintha pillantásával ölni tudna. Leporolta és a szájába tette a fogvédőt. Corinna is így tett, majd a jelre megindult a harc.

Ophelia nem számított arra, hogy kijött a gyakorlatból. Be is kapott két ütést, amitől majdnem a földre került. Megérezte a vért a szájában, tudta, hogy a fájdalom erőt ad neki. Mint régi jóbarátját, hangos nevetéssel üdvözölte. Ökölbe szorította kezét, és ő is bevitt egy ütést. Corinna megpördült a levegőben, és Liának épphogy sikerült elhajolnia egy rúgás elől, amit egyenesen a fejének céloztak. Közben a tömeg hevesen üvöltött, tombolt a műsor láttán. Lia maga elé tartotta a kezét, így védekezett az ütések ellen, melyek a bordáiba találtak. Aztán ő is felbátorodott. Ellökte magától a nőt, majd egy rúgással egyenesen a hasába talált, amitől Corinna nekilökődött a körülötte lévő emberfalnak. A következő rúgást kivédte ugyan, majd ismét ő támadt. Eltalálta Ophelia térdét, amitől a tetovált nő a földre esett. A rúgás nagyon rosszul érintette, de hamar talpon volt. A fájdalom erőt adott neki, és tudatosan magába idézte Harper nyomozó csalódott, megvető tekintetét.

A következő pillanatok, percek kimaradtak az életéből. Arra eszmélt, hogy fáj az ökle, felszakadt rajta a bőr. De ennek ellenére is ütötte az alatta elterülő nőt. Josh tépte le róla. Megijedt, hiszen pépesre zúzta Corinna arcát. Amint Josh lehúzta őt róla, a vérző fejű nő felült, és legszívesebben Ophelia torkának esett volna. Látszólag túl nagy baja nem esett, legalábbis mozgott és kapálózott, de még nem tudott lábra állni.

A meccset Ophelia nyerte, viszont többen értetlenül és félelemmel szemükben néztek rá.

– Mi történt? – suttogta Joshnak.

– Jól felszívtad magad, mintha átváltoztál volna buldózerré, egy rúgással leterítetted Corinnát és ököllel nekiestél az arcának – mesélte a férfi, de a balsejtelem hamar eltűnt a képéről. Nem győzött mosolyogni, hiszen ők nyertek, így egy csomó pénzt kaszált. Amikor sor került volna a harmadik verekedésre, kék-vörös fények világították meg a félig kész parkolóházat.

– A francba, nyomás! – ragadta meg Josh Lia kezét.

Ophelia sajgó térde ellenére is gyorsabb volt Joshnál, így be kellett várnia az egyik sarkon. A többiek is szétszéledtek, elvesztek az éjszakában, ahová tartoztak.

Opheliának égett a tüdeje, amikor megtámaszkodott fájó tagjain, és kifújta magát. Rég elmúlt már a veszély.

– Te egy aranytojást tojó tyúk vagy, babám – lelkesült fel a férfi. – Látnod kellett volna, ahogy elintézted a csajt.

– Nem akartam bántani – ellenkezett Ophelia.

– Valamitől mégis megtáltosodtál és úgy csépelted, mintha az esküdt ellenséged volna...

– A fájdalom sokszor segít… – ért kissé feldagadt, felszakadt ajkához. – Amúgy nagyon szívesen – fújta ki magát, majd szembefordult Joshsal.

– Ezek szerint számíthatok rád – vigyorodott el a férfi.

– Jobb lenne törvényesen, de ha nincs más út, hogy megmentsük a termet, akkor persze, számíthatsz rám – tartotta előre felszakadt öklét a nő, amibe barátja beleöklözött. Majd jókedvűen, adrenalintól fűtve elvesztek az éjszakában.

2. fejezet

A könyvbemutató

Ophelia a fürdőszobájában állt, és azon gondolkozott, hogyan tüntesse el sebeit. Arcán már lejjebb lohadt a duzzanat, de bőre továbbra is sötétvörös hegekként őrizte bőre a verekedés emlékét. Elővette legdrágább és legjobban fedő alapozóját, aztán munkához látott. Még az öklét is bekente vele, de aztán rájött, jobb, ha kesztyűt húz. Nem az ő stílusa, viszont nem tudta, hogy magyarázza ki Lyra előtt a sebeket, zúzódásokat. Amire végzett, elégedett volt a teljesítményével. A vörös rúzs is sokat fedett, akárcsak a szemfesték. Taxi jött érte, hogy elszállítsa őt a könyvbemutató helyszínére.

Ophelia nem csodálkozott, hiszen Lyra – mint mindig – most is kitett magáért. Egy jól menő szálloda konferenciatermében rendezték meg a bemutatót. A hall és a terem már karácsonyi díszítésben és giccsben úszott, de Liát ez nem zavarta. Jobban idegesítette őt a megannyi újságíró, aki eljött. Ott volt Brenda is a családjával, és persze Davie is tiszteletét tette. A többiek pedig főként munkahelyi ismerősök voltak.

Liliana belekarolt Liába, és úgy vezette oda lányához.

– Örülök, hogy itt vagy. Ugye jössz hozzánk Yuléra?

– Persze – helyeselt Ophelia. – Ki nem hagynám, és Tereza is jön.

– Örülök, hogy újra fogadhatom őt – mosolygott a megtört nő. Fél év alatt vagy tíz évet öregedett. Bár aznap este is nagyon konszolidáltan, stílusosan öltözött, mégis látszott arcán a gyötrelem, ami az elmúlt időszakban érte.

– Úgy örülök, hogy eljöttél – ölelte meg barátnőjét Lyra, ezzel kiszakítva őt Liliana karjának fogságából. Látszott rajta, mennyire ideges, hiszen a kezdeti öröm hamar elpárolgott. Visszamerült a beszélgetésbe, amit a kiadó képviselőjével folytatott.

A teremben egy asztalon sorakoztak a nyomtatott, keményfedeles, vaskos képregények, Lyrára egy emelvény várt. A vörös hajú nő elegáns, fekete ruhát viselt, izgatottan tördelte kezét, miközben ékszerein megcsillant a terem világítása. Lia hátrébb akart ülni, de Liliana az első sorba vonta őt. Valamivel mögötte foglalt helyet Davie és az utolsó pillanatban betoppanó Kevin, valamint a családjával érkező Brenda.

A kiadó munkatársa mondott beszédet, amint a terem elcsendesedett:

– Margaret Richards vagyok, Lyra kiadója képviseletében. Köszöntök mindenkit ezen a kellemes pénteki estén. Lyrával együtt dolgozni nagyon felemelő. Önök is láthatják, mennyire elhivatott, csupaszív ember. – Lyra lehajtotta a fejét, Lia látta rajta, zavarban van. – Veda Szorild története pedig több mint különleges. Az első ezredforduló körüli Magyarországot mutatja be, amikor bizony kemény harcok dúltak a pogányok és keresztények között. De erről inkább meséljen maga a szerző! Át is adom a szót Lyra Hamiltonnak.

– Köszönöm, Margaret. Én is köszöntök mindenkit. Igen, Veda Szorild története nem napjainkban játszódik, és nem is a megszokott kulturális háttérrel rendelkezik. Veda Szolird egy sámánnő, aki a magyarok első királyának véres háborúja közepette igyekszik megóvni népét, a hagyományokat és kultúrájukat. Hogy ez mennyire sikerül, az a képregényből, és persze az európai történelemből kiderül – mosolyodott el Lyra, mire egy kéz lendült a levegőbe. – Tessék!

– Veda tulajdonképpen egy korabeli boszorkány volt, vagy esetleg szuperhősként kellene elképzelni?

– Manapság ez a két fogalom eléggé összemosódik – mosolyodott el Lyra. – Gondoljunk csak a Marveles Skarlát Boszorkányra. Veda sámánnő, természeti hatalommal. Hogy ezt minek nevezzük, az már saját belátásunk kérdése.

– Miért pont egy apró nép történelméhez nyúlt? Mit mondhat el ez egy modern, amerikai olvasónak? – jött a következő kérdés.

– Nos, Magyarország valóban messze van tőlünk, nem sokat tudunk róla. De akkoriban, amikor a képregény játszódik, kulcsfontosságú szerepet töltött be, hiszen mindig kelet és nyugat közt helyezkedett el. Ezt Szent István király is felismerte, ezért kezdett véres hittérítésbe. Akik nem hódoltak be az új isten előtt, azok meghaltak. Erről tanúskodik Veda története. De gondoljunk bele! Mindig izgalmas a nézőpontok ütköztetése, a harcok különböző kultúrák között. Igen, ezt jelen kontinensen is megéltük már, amit számos film és könyv dolgoz fel. Én valami újra vágytam, ezért választottam ezt a hátteret. De persze van benne sok varázslat és romantika is bőven – tette még hozzá Lyra huncut mosollyal arcán.

Hirtelen minden disszonánssá vált. Ophelia érezte, valami nincs rendjén, de nem tudta megnevezni a baj okát. Lyra is elkomorult, még jobban tördelte a kezét, mint előtte. Egy szőke nő állt fel helyéről, hogy feltegye a kérdést:

– Greta Lowe vagyok, a Gaxburn City Chronicles-től. Mondja, mennyire játszott közre édesapja börtönbe kerülése abban, hogy tollat ragadott? Elvégre Leslie Hamilton áll a fél évvel ezelőtti véres, rituális gyilkosságok mögött. Ön pedig boszorkányságról ír a könyvében.

– Én... – Lyra nem jutott szóhoz.

– Nem muszáj válaszolnia – hívta fel erre a figyelmet Margaret, de Lyra keze akaratlanul az alatta lévő papír felé indult. Látszott rajta, küzdenie kell, hogy visszafogja magát. Pillantása elhomályosult, mint amikor transzba kerül. Lia tudta, ezt nem szabad hagynia.

– Az, ami apámmal történt, mélyen érintette a családomat – húzta ki magát végül a vörös hajú nő, mielőtt barátnője bármit is tehetett volna. – De mind koventagok vagyunk, mindvégig érdekelt az okkultizmus, apám tettétől függetlenül.

– Mit gondol? Okkal kapja a kényszergyógykezelést, melynek azért vetik alá, mert embereket ölt, hogy Védához hasonló, mágikus erőkre tegyen szert?

– Ez... Ezt én nem... – Látszott Lyrán, hogy nincs jól.

– Kérem, térjünk vissza a képregényre! – próbálta menteni a menthetőt Margaret.

– Hogy lehet, gyakran fordult meg önöknél, de magának fel sem tűnt, hogy édesapja sorozatgyilkos? – jött a következő kérdés Gretától.

Opheliának itt telt be a pohár.

– Ezek az emberek azért vannak itt, hogy a könyvekről halljanak, és nem a botrányról, amiről mellesleg Lyra nem is tehet – szólt közbe.

– Ophelia Goodwin, az ügy első gyanúsítottja. Úgy tudom, önt is elítélték, mivel segített megszöknie egy körözött bűnözőnek.

– Azóta tisztázta magát. Nem gyilkosságért körözték, hanem... – szólt közbe Lyra.

– Körözött illegális bevándorló átcsempészéséért a határon – bólintott Greta, mint aki mindent tud az ügyről. – Ezért kapott csak három hónapot.

– Kérem, térjünk a tárgyra! – vetette közbe Margaret.

– Levegőt – legyezte magát Lyra. Ophelia is érezte a tüdejét összeszorító láthatatlan kezeket, ezért felpattant a pulpitusra, átkarolta barátnőjét, és kivezette őt a teremből. Nem érdekelte, hogy egyre záporoznak a kérdések.

Lia ösztönösen a hátsó kijárat felé terelte Lyrát, aki egyetlen szó nélkül követte őt. A vállán csüngött táskája, de nem volt rajta kabát, ahogy Ophelián sem. Amikor kiléptek az utcára, elkezdett szállingózni a hó.

– Mély levegő! Kilégzés! Belégzés! – irányította őt Ophelia.

– Senkit nem érdekel a könyvem. Mindenki apa miatt jött el – csuklott el hangja. – Valami nincs rendjén, Lia.

– Tudom, én is éreztem, de most ne azzal foglalkozz! Belégzés! Kilégzés! – kérte ismét barátnőjét, aki bólintott, és úgy tett, ahogy Ophelia kérte. Lyra hátát a ház falának támasztotta, és hangosan vették együtt a levegőt.

– Az mi? – kérdezte Lyra, amint jobban lett, és pillantása elsiklott Lia válla felett. Ophelia is odakapta a tekintetét, de csak egy kupacot látott a földön, a hátsó bejárat közelében.

– Fogalmam sincs – néztek össze, és tettek pár lépést a kupac felé.

– Bassza meg! – kapta a szája elé a kezét Lia, miközben barátnője elsírta magát. Ugyanis a kupac valójában egy ember volt. Alatta krétával jelek rikítottak a fekete aszfalton. Ahogy Lia elnézte, valami kör lehetett áthúzva.

Aztán minden helyrebillent a fejében:

– Alfa, Omega... Khí... – mondta, miközben rájött, az áldozat ugyanúgy néz ki, mint ő maga; bár raszta haja rövidebb volt. Amennyire ruhája látni engedte, a karján, nyakán tetoválást viselt. Mellkasán egy papír hevert, amit egy tőrrel állítottak a szívébe.

Ez állt rajta:

– Játsszunk egyet! Kövesd a jeleket! – olvasta fel hangosan. Ezt még ő mondta Chrisnek a hétvégi házban. Akkor még nem értette... Az agya tehetetlenül zsongott, majd pillantását a telefont kezében tartó Lyrára vetette:

– Te meg mi a fenét csinálsz?

– Elküldöm Clyde-nak – mondta.

– Megőrültél? A rendőrséget kéne hívni.

– Már késő, elküldtem. És hívom őket is – vont vállat tehetetlenül Lyra, majd tárcsázta a rendőrség számát és megtette a bejelentést.

– Baszki, az egész rohadt épület tele van újságírókkal – járkált Ophelia fel-alá, miközben idegesen masszírozta arcát, amit olykor-olykor a tenyerébe temetett.

– Felhívom Margaretet, hogy tartóztassa fel őket – ajánlotta Lyra, és már hívta is a következő számot.

Ophelia testében tehetetlen düh és aggodalom tombolt. Ez egy jel, amivel Chris egy hülye, gyilkos játékra hívta ki őt. Ezúttal olyan ember halt meg, aki úgy nézett ki, mint ő. De mire célozhatott vele? Nem értette, ahogy azt sem, hogy követhette el a gyilkosságot.

Opheliát hangos szirénázás szakította ki gondolatai közül. Néhány rendőrautó jelent meg az épület háta mögött. A visító hangok hallatán Lia már tudta, hamarosan nem lesz semmi, ami feltartóztathatná az odabent egyre türelmetlenebbül ücsörgő újságírókat.

Ophelia erős kezet érzett, mely a helyszíntől távolabbra terelte őt. Lyra az ölelésébe bújt, ezért ütemesen simogatta a hátát. Mindig neki kellett erősnek maradnia, holott legszívesebben lángolt volna a dühtől.

– Hallod, Lia, ezt nagyon nem most kéne! – hallotta meg barátnője remegő hangját, mintha ezer mérföldről szólt volna hozzá. Merengéséből kizökkenve látta, ahogy Lyra kétségbeesve mered rá.

Ophelia először nem tudta, mi a baj, de aztán meglátta, hogy körülöttük visszafelé esnek a hópelyhek, mintha a felhők újra magukba akarnák őket szívni. Lia nem tehetett mást; barátnője takarásában lerázta a kezét, és bár először lángcsóvák, majd szelíd szikrák jelentek meg rajta, valamennyire levezette a feszültséget. A hó is a föld felé hullott, ahogy az alapból elvárható.

Amire feleszmélt, Baily nyomozó és Kendra Smith, halottkémi pozícióját betöltve, már a nyomokat vizsgálták. Lia furán érezte magát, amiért rájött, jó volt látni őket.

– A test még meleg, úgy hiszem, az elmúlt egy órában ölhették meg. A nyakán látható zúzódások miatt arra lehet következtetni, hogy megfojtották. A kés csak másodlagos sérülést okozott – összegezte az orvosszakértő.

– Jó estét! – lépett hozzájuk egy öltönyös férfi Hong és Walters nyomozó társaságában. Szemrevaló fickó volt rövid szakállal, sötét, jól fésült hajjal, kellemes, barna tekintettel. Ophelia megérezte, ahogy Lyra teste megfeszül a karjai között. Barátnője kitörölte szeméből a könnyeket, és próbálta összeszedni magát. – Tony Hudson nyomozó vagyok – mutatkozott be a jóképű rendőr.

– Hudson? Mint a rendőrfőnök? – kapcsolt Lia azonnal.

– Nos, igen, ő az apám – sóhajtott fel a nyomozó, mint aki unja már az örökös párhuzamot. – Maga Ophelia Goodwin, Harper nyomozó egykori társa, ha jól tudom.

– Harper nyomozó helyét meg maga tölti be, amíg fel van függesztve – spekulált Lia.

– Vagy még tovább – jelent meg tenyérbemászó vigyor a férfi arcán, amit Lia legszívesebben öklével törölt volna le onnan. Tudta, senki sem helyettesítheti Harpert.

Épphogy megfogant a fejében, testet is öltött a gondolat. Lyra eközben készségesen elmesélte Hudson nyomozónak, hogy találtak rá az áldozatra. Ophelia figyelmét viszont más kötötte le.

Egy fekete Chrysler parkolt le hanyagul: félig az úton, félig a járdán. Ophelia szíve nagyot dobbant, amint fél év után először meglátta a magas, jóképű, viharvert alakot; aki kivágta az ajtót és egyenesen az áldozat felé csörtetett. Arrébb is lökött két szerencsétlen zsarut, aki akaratlanul az útját állta. Baily és Kendra egyetemes erővel csitították őt. A nyomozó felbőszült bikaként fújtatott, miközben pillantása a két nőn csüngött. Hosszú, kócos hajába túrta dühösen remegő ujjait.

– Engedjetek, látnom kell! Basszátok meg! – káromkodott, miközben Clyde még csak akkor ért oda hozzájuk.

– Nyomozó? – lépett közelebb a falnál álló, értetlen Ophelia.

A férfi jéghideg pillantása feléje, majd a hullára, és ismét felé száguldott. Közben az áldozat köré visszatelepedett Baily és Kendra elvégezni a szükséges vizsgálatokat. Harper ismét Opheliára nézett, mint aki nem érti, hogy lehet életben. Úgy bámulta őt, mintha szellemet látna.

Harper nyomozó hangosan, megkönnyebbülten fújta ki a levegőt, miközben Hudson nyomozó már ment is, hogy csendesítse indulatait. Ebben a pillanatban jelentek meg a helyszínen a riporterek, újságírók. Annak ellenére villogtak a vakuk, hogy a rendőrök próbálták őket távol tartani a botrányba fulladt könyvbemutatótól, de nem sok sikerrel jártak.

– Hazakísérem önöket – ajánlotta Hong nyomozó, ami inkább tűnt utasításnak, mint kérésnek.

– Nem szükséges, én maradok – pillantott Lia Harper nyomozóra, aki élénken gesztikulált Hudson felé.

– Kérem! Ne nehezítse meg! – kísérte a két nőt az egyik fekete dzsip felé Hong, amivel korábban a helyszínre érkezett. Ophelia nem emlékezett az útra, arra viszont igen, hogy ragaszkodott ahhoz, barátnője vele maradjon éjszakára.

Lyra készített egy-egy csésze gyógyteát, amit némán kortyoltak el, majd bebújtak Ophelia ágyába. Mielőtt Liára rátalált volna az álom, barátnője alig hallhatóan megkérdezte:

– Ez vajon fenyegetés? Meg akar ölni téged?

– Ha így lenne, már megtette volna. Elvégre tudta, hogy aznap este ott leszek veled. Tudta, hogy látni fogom az áldozatot, ha máshol nem, az újságban biztosan. Nekem szánta, csak még azt nem tudom, mi a célja vele.

– Ő egy pszichopata gyilkos. Féltelek.

– Akárcsak én téged. Nem úgy sült el ez a bemutató, ahogy kellett volna. Nem azonosíthatnak téged Leslie-vel, elvégre a családját nem válogathatja meg az ember...

– Így igaz – bólintott Lyra. – De tudod, milyenek az emberek. Beskatulyáznak, és onnan már nehéz kitörni – szipogta, miközben barátnője felé fordult. – Az új nyomozó viszont nagyon jóképű.

– Ez nem minden! – csattant fel Lia. – Különben is, csak erre tudsz gondolni? Azok után, hogy ma meghalt egy nő, aki ugyanúgy néz ki, mint én... Az én hibámból...

– Nem, ez nem így van – mondott neki ellent Lyra. – Chris keze van a dologban, ezt már tudjuk. Ha éppen valaki másba lenne furcsa, pszichopata módon szerelmes, akkor más alteregóját ölte volna meg. Nem te tehetsz róla.

– De igen. Minden apró, mocskos tett, minden döntés következményekkel jár...

– Azért küldtem el Clyde-nak a képet, mert bízom benne, és mert tudtam, szól Harper nyomozónak. Ő a legjobb a szakmájában, ha más nem, ő biztosan elfogja Christ.

– Tudom – nyugtázta Lia egy bólintással.

– És milyen volt látni?

– Felkavaró – válaszolta barátnője őszintén. – Kár, hogy nem volt alkalmam beszélni vele. De ő sem erőltette. Elfutott volna, mint mindig... Mint azon a reggelen, amikor ő és én abban a különleges pillanatban ragadtunk. Én pedig már unok mások után futkorászni.

– Talán megéri, hogy megszelídítsd őt magadnak, nem hiszed? – kuncogott Lyra.

– Miért gondolsz még most is a kibaszott szerelemre? – nevetett Ophelia, tenyerébe temetve arcát.

– Mert csak így élhetem túl. Így legalább nem gondolok apára, Bradley-re és arra a szegény nőre.

Lyrának igaza volt, bár Ophelia hangosan sosem ismerte volna el. Igen, ezzel tényleg elterelték a gondolataikat, de az álmokat nem lehet megtéveszteni. Azok kegyetlenül az ember szeme elé vetítik legelnyomottabb, legmocskosabb valójukat.

Másnap reggeli után Lyra sietve távozott Ophelia lakásából, mivel aggódott Lilianáért. Lia gondolta, elkíséri barátnőjét, de ő lebeszélte erről. Kettesben akart maradni édesanyjával, ami teljesen érthető.

Ophelia nem akart otthon ülni és a történteken rágódni. Megörült, amikor a telefonja csippant egyet, és felvillant az aznapi koncert plakátja. Korábban bejelölte az eseményt, amit már el is felejtett. Már legalább két éve nem volt lent Bo kocsmájában, ahol egyetemi éveinek egy részét töltötte. Mindig is tetszett neki az underground hely, ahol pezsgett az élet, folytak az események, volt zene, csocsó, billiárd, egy csomó punk és rocker. Lia tudta, hogy háborgó lelkének csakis ez hozhat megnyugvást.

Felvette hát kihívó harisnyáját, szűk miniszoknyáját, a pólót, amin egyik kedvenc zenekarának logója virított, acélbetétes bakancsát és bőrkabátját. Kész volt belevetni magát az alkohol- és füstszagú, különleges alvilágba.

Szinte csukott szemmel is odatalált volna. A bejáratnál elnyomta cigarettáját, és elindult a jól ismert, hosszú lépcsősoron, amit már számtalanszor megmászott. Tél ellenére is fülledt volt a kocsmai levegő. Odalent már hangosan szólt a zene, Lia nem is jutott tovább a teremben lévő első billiárdasztalnál.

– Mi a fene? Téged is látni? – szólította le őt egy jókora, szakállas alak.

– Big Teddy, baszki, de jó veled találkozni! – vigyorgott Lia, és megölelgette a nagydarab, bár külsőre zord, de annál vajszívűbb alakot. – Hogy van a család?

– Válófélben – vont vállat. – Az asszony egyszer csak úgy döntött, hogy kirak. Most harcolok a gyerekekért, hogy ne tiltsa őket tőlem. Teljesen meghülyült. Egyik nap még minden happy, másik nap meg bekattan és kitesz. Pedig mindent megadtam, amit csak akart.

– Lehet, ez volt a baj. Sajnálom – mondta őszintén Ophelia.

– Na, és te? Bekötötték már a fejed?

– Addig üljél hideg vízben! – nevetett.

– Helló, kislány! Hát téged élőben is, és nem csak az újságok címlapján lehet látni? – kapta fel és pörgette meg Liát egy magas, tarajos, vigyorgó alak.

– Bobo – kacagott Lia, egyenesen Bo fiának arcába.

– Megnősültem, bazdmeg! Fogadjunk, hogy ezt se tudtad, mert nem tolod ide a képed.

– Te? Komolyan te? A csajok réme? Ne már! Bekötötték a fejed. Ezt már nem bírom szárazon – röhögött Lia.

– Gyere, meghívlak! – intette Liát a pulthoz Bobo, ahol egy nagydarab, hosszú hajú, szakállas fickó mérte az italt.

– Szia Bo – mosolygott rá Ophelia.

– Ezer éve, aranyom. A feltámadásodra egy gin-tonik? Vagy mostanság valami puccos koktélt iszol?

– A gin-tonik szuper – vigyorgott Lia, mire a férfi kitöltötte neki az italt. Lia le is hajtotta, aztán kérnie kellett még egyet, mivel csomóan jöttek üdvözölni őt, akikkel nem volt kifogás, koccintania kellett.

Hamar a fejébe szállt az ital, sokat beszélgetett a pultnál. Azt se tudta, milyen koncert megy éppen, mivel sorra jöttek a régi formák, régi ismerősök. Időközben sokan megnősültek, elváltak, vállalkozást nyitottak, lediplomáztak. Ahány ember, annyifajta történet. Lia örömmel hallgatta őket, miközben az alkohol tompította elméjét. Éppen ez kellett neki.

Alig bírt felmenni a hosszú lépcsősoron, hogy elszívjon odakint, a friss, hideg levegőn egy szál cigit. Éppen sikerült meggyújtania, amikor Bobo és két haverja megjelent a színen.

– Ezt szívjad, babám, ne a faszt! – nyomott a szájába egy cigarettát, aminek érezhetően más íze volt.

– Menj a picsába! – kapta ki ajkai közül Lia a nem kívánt cigit.

– Mi van? Ennyire megváltoztál, mióta zsarukkal cimborálsz? – nevetett rajta Bobo.

– Nem, csak szeretem én magam eldönteni, mit veszek a számba.

– Na, ez új – húzta az agyát a tarajos alak, röhögve. Lia csak a fejét csóválta és önszántából beleszívott Bobo különleges cigarettájába, majd visszaadta neki.

– Kösz, ennyi elég is volt. Még ma haza kéne érnem valahogy.

– Alhatsz nálam – kacsintott Liára.

– Persze! Befekszem majd az asszonyod mellé, mi? Azok az idők már elmúltak, de jó volt látni téged – paskolta meg a srác arcát, és elnyomta cigarettájának maradékát, majd elindult a hosszú lépcsősoron lefelé.

Lia jól érezte magát; hosszan beszélgetett, sokat ivott, hogy a végén felbátorodott és egyre közelebb került a színpadhoz, ami előtt vadul pogóztak a népek. Nem gondolkozott, nem is volt lehetősége rá, azonnal a pogó kellős közepébe került. Az elején élvezte, hogy viszi őt a tömeg, csakhogy a kiömlött alkoholtól és verítéktől csúszóssá vált a padló, így egy óvatlan mozdulattól a térdére zuhant. Tudta, hogy rosszul esett; ugyanarra a térdére, amit Corinna rúgott még meg a mérkőzés során. Alig bírt talpra támolyogni, majd keresni magának egy eldugott sarkot, ahol kicsit kifújhatta magát.

Fejét a falnak döntötte, miközben érezte, ahogy átjárja őt a fájdalom. A szeme sarkából látta a szőke, raszta gyereket, aki időről időre felé fordult, mintha akarna tőle valamit. A srác elindult felé, majd leült mellé, valami átlagos ismerkedős szöveggel kiabálva túl a zenét.

– Baszki! Kurvára fáj a lábam – sóhajtotta Ophelia. – Mi a faszt látsz te bennem? Hogy nem tudok elfutni?

Lia dühösen feltápászkodott, és magára hagyta a csodálkozó srácot. Azt hitte, sosem jut fel a lépcsősor tetejére, de örült a hideg levegőnek, amint felküzdötte magát. Leült a ház tövében, maga alá húzta a lábát, térdére fektette két összekulcsolt karját, arra rá a fejét. Tudta, nincs ereje felállni és taxit hívni. Talán kicsit el is aludt, mivel a nyomozó jeges, kék pillantása zökkentette ki őt nyugtalan álmából.

Ideges lett emiatt, előhúzta telefonját és kikereste a rég hívott számot. Abban sem volt biztos, hogy a szám még mindig a keresett emberhez tartozik-e.

Kicsöngött, majd fáradt hang szólt bele:

– Mit akar?

– Hogy bassza meg azt a kurva egóját! Mi a faszért menekül előlem folyton? He? Igen, elbasztam. Segítettem egy barátnak, valakinek, aki segítségre szorult, még ha alig ismertem. Ezzel elárultam volna magát? Biztos így tettem. Hogy maga megbocsát-e nekem? Fogalmam sincs. De álszent dolog úgy tenni, mintha maga sosem szegett volna szabályt, sosem hazudott volna annak érdekében, hogy elérje a célját. Igen, a maga célja, hogy rács mögé dugja a bűnözőket, az enyém meg, hogy kihozzam az ártatlanokat. – Ophelia azt hitte, a nyomozó már rég lerakta. A nyelve össze-összeakadt annak ellenére, hogy dühös volt, és hamar a férfire zúdította, amit akart.

– Befejezte?

– Igen, befejeztem, maga álszent faszfej!

– Hol van most?

– Bónál – mondta Ophelia. – Valahol a Taverna metrómegálló közelében. De fingom sincs, hogy jutok haza.

– Hívjak magának egy taxit?

– Hívhat, csak azt nem tudom, hogy mászok be. Szét van esve a térdem. Pogóztam. – A férfi bontotta a vonalat. – Persze, ezek szerint a maga szemében ez is bűn. Hát bassza meg! – csapta rá a telefont a betonra, majd ismét visszadöntötte fejét a térdére. Arra eszmélt, hogy ott van mellette a srác, aki nemrég fel akarta őt szedni. A combját masszírozta, és mondott neki valamit, de a felét sem értette.

– Mi van? – nyögte.

– Gyere át hozzám! Nem bánod meg – duruzsolta a férfi.

– Mit bánom én! – nyögte Lia, miközben az megpróbálta talpra állítani őt. Lia felszisszent, valahányszor rossz térdére nehezedett.

– Húzzon el! – érkezett mennydörgésként a hang, ami csúzliként csapta szíven a nőt. Ophelia észre sem vette, mikor tűnt el a srác, mivel egész látóterét a nyomozó nyúzott, barátságtalan alakja töltötte be. Jégcsap tekintetében aggodalom és düh lángolt. Lia visszahanyatlott a földre.

– Hé, mennyit ivott? – guggolt le hozzá a nyomozó.

– Kurva sokat – vigyorodott el Ophelia. – És még füveztem is – nevetett hangosan, két csuklóját előre tartva. – Bevisz érte?

– Megérdemelné, de nem teszem – sóhajtott fel a hosszú hajú, szakállas fickó, aki zsebre dugta a nő telefonját.

– Az az enyém.

– Holnap reggel büszke lesz magára, amiért széttörte – csóválta a fejét a nyomozó. – Biztos nem tud járni?

– Kurvára – nyögte Lia. – Szétszakad a térdem.

– Nagyszerű – ölelte át Opheliát a nyomozó, térdhajlata alá becsúsztatta karját, és felemelte őt.

– Ne tapizzon – kérte ki magának Lia vigyorogva.

– Eszemben sincs!

– Épp a combomat fogja. Tapiz.

– Máshogy nem tudom vinni. Csak hogy tudja, nehezebb, mint amilyennek látszik.

– Minden nő ezt a bókot akarná hallani – vette Liát magához a csuklás. Becsukta a szemét és teleszívta magát a férfi szantálfára emlékeztető, fűszeres illatával. – Hiányzott a szaga, nyomozó. Senki másnak nincs ilyen, csak magának.

– Ez a szagok tulajdonsága. Egyediek – mondta a férfi, mire Lia csak a fejét csóválta, behunyta a szemét, és elmerült a jóleső illatban.

Nem tudta, hogy jutott el a lakására. Az egyedüli, amire emlékezett, hogy végre meleg van. És volt az az ölelés, ami a kanapéján ért véget... A férfi letette őt, majd a konyhába indult kutakodni valami után. Elővett egy csomag fagyasztott zöldséget, amit konyharuhába bugyolált.

– Ne már! Hideg! – tiltakozott Ophelia.

– De jót tesz magának – kötötte az ebet a karóhoz a férfi. Lia térdére tette a csomagot, majd megfordult, hogy hozzon neki egy pohár vizet is, de addigra a borsó már a földön hevert. – Ez most komoly?

– Hideg – mondta a nő két csuklás között. A nyomozó a kezébe adta a poharat, amíg Lia kiitta annak tartalmát, Harper felvette a földről a borsót. Leült a kanapéra, az ölébe vette Ophelia lábát, és a térdére helyezte a fagyasztott zöldséget.

Ophelia nagyon rosszul volt. Lüktetett a feje a másnaposságtól, a térde pedig minden mozdulattól fájt. A fejéhez kapta kezét, aztán kinyitotta a szemét. Meg akart arról bizonyosodni, jól érzi-e; tényleg egy test feszül fájó lába alatt. A nyomozó ott éjszakázott vele a kanapén, fejét a támlának támasztva. Ahogy mocorgott, a férfi is felébredt. Addigra már a zöldborsó egy tócsában hevert a földön. Ophelia ruházata zilált volt, miniszoknyája felcsúszott, és harisnyája is elárulta őt, ugyanis betekintést engedett intimebb részei felé.

– Látom a bugyiját – jegyezte meg a nyomozó.

– Az jó, legalább van rajtam bugyi – próbált Lia felülni, és lejjebb tornázni magán a szoknyát, de minden mozdulat fájdalommal töltötte el. – A kurva életbe! – dühöngött, amint a nyomozó segítségével sikerült csak felülnie. A férfi felállt, majd a tarkóját masszírozva kijelentette:

– Talán le kellene vennie a harisnyát, hogy lássuk, mennyire komoly.

– Ja, az jó lenne – sóhajtotta Lia. – Egy fürdés sem ártana, bűzlök.

– Legalább nem nekem kellett mondanom – mosolyodott el a férfi. – Jöjjön! Megtámasztom magát, maga meg húzza le a harisnyát.

– Vigyázzon, lehet, még egyszer meglátja közben a bugyimat – jelent meg sápadt vigyor a nő arcán.

– Látom, a humorérzéke nem sérült – karolta át őt a nyomozó. Ophelia lefagyott egy pillanatig, mivel most érezte igazán, milyen erős és vastag a férfi karja. Simán eltűnt az ölelésében, és a nyomozónak meg sem kellett erőltetnie magát ehhez.

Lia néhány ügyetlen mozdulattal lejjebb tolta magán a harisnyát, majd a nyomozó újra leültette őt a kanapéra. Ophelia felszisszent, mivel minden mozdulat fájt. Ketten tornázták le róla a szűkös ruhadarabot.

– Látszólag nem sérült, se egy duzzanat, se véraláfutás. Semmi. Mindenesetre meg kéne nézetnie egy dokival.

– Most? Karácsony előtt? Remélem, jól van, mert félrebeszél.

– Ez nem vicc. Lehet akár porcleválás is, amit műteni kell.

– Kösz, eddig nem voltam eléggé beszarva, most épp itt az ideje – bámult végig az öltönyös alakon. – Rendes magától, hogy eljött értem azok után, amiket mondtam.

– Tudtam, hogy be van rúgva, mint az albánszamár, és megsérült. Kegyetlenség lett volna tőlem nem eljönni magáért – szólt őszintén a férfi. – Most mit szeretne?

– Pisilni – tört ki Liából az óhaj, majd tétován a fürdőszobaajtóra nézett. – De fogalmam sincs, el tudok-e menni odáig.

– Támaszkodjon rám! – kérte őt Harper, aki segített Liának felegyenesedni. A nő nagyokat szisszent, mivel minden egyes lépés fájt neki. Amikor a nyomozó megunta, egyetlen mozdulattal a karjába kapta őt és meg sem állt vele a vécéig, amire aztán rá is helyezte.

– Remélem, van elég szabadsága, mert maga nélkül még a budiig sem érek ki – szólt Ophelia kétségbeesetten.

– Ha nem rémlik, tájékoztatom, fel vagyok függesztve, méghozzá maga miatt...

– Upsz, hogy is felejthettem el – forgatta a szemét Lia. – Megtenné, hogy kimegy vagy elfordul, mert egyre nagyobb az ingerenciám, hogy pisiljek, ha már rátett a budira, de mégsem akarnám maga előtt...

– Hogyne – mondta Harper – szóljon, ha kész! – Ezzel magára hagyta a nőt, aki le, majd dolga végeztével feltornázta magára a bugyit. Amint lehúzta a vécét, kiszólt a nyomozónak:

– Bejöhet.

A férfi belépett, végigmérte a továbbra is vécén ülő nőt, és megkérdezte:

– Tehetek magáért még valamit? Mert ha nem, ideje lenne...

– Elmenni. Tudom – sóhajtott fel Lia. – Meg szeretnék fürdeni. Egyedül elég nehezen mászok be a tusolóba. Nyugi, azt sem kell végignéznie – mosolygott Ophelia.

– Értem – hagyta helyben Harper, majd kiment és kisvártatva egy széket hozott magával, melyet egyenesen a tusolóba helyezett. Ophelia félig a férfire támaszkodva már állt, amikor megfordult vele a világ. Arca elfehéredett, és érezte, hogy hamarosan visszaköszön az, amit még előző nap evett.

– Jól van?

– Persze – próbálta visszanyelni magába az érzést. – Nem, hányok – nyögte, és már fordult is vissza a vécé felé. A nyomozó alig tudta felhajtani az ülőkét, és Opheliából már csobogott is ki minden, aminek ki kellett jönnie. A férfi hátulról fogta őt, ezzel elég intim testhelyzetbe kerültek, de az idillt megtörte a Liából fel-felbuggyanó, hangos öklendezés. A nyomozó, amennyire tudta, összefogta a nő haját, hogy ne lógjon bele a vécébe. Amint jobban lett, megtörölte a száját, a férfi lehajtotta a deszkát, Lia pedig arra huppant.

– Tessék – nyújtott neki egy pohár vizet. Lia kiöblítette a száját, majd pihegve nézett a nyomozóra.

– Elnézést.

– Láttam már ennél rosszabbat is. Mondjuk tegnapelőtt...

– Mi lesz? Gondolom, el akarja kapni a tettest...

– Az a jövő zenéje. Most foglalkozzon magával. Én úgysem vagyok jó ebben az egészben...

– Amit úgy hívnak, törődés? – mosolyodott el a nő hálásan. – Pedig nagyon jól csinálja.

– Igazán kétlem – mondott ellent Harper, majd ismét karjaiba zárta a nőt, és ráhelyezte a tusolóba állított székre. – Innen már boldogul, igaz?

– Remélem – mosolygott Lia is, és elkezdte lefejteni magáról a pólóját. A férfi felegyenesedett, csípőre vágta a kezét, és látszólag nem tudta, mitévő legyen. Ophelia nagyon rosszul, kiszolgáltatva érezte magát, ezért sem gondolta lehetségesnek, hogy valaki ebben az állapotában is kívánatosnak találja. Szemrebbenés nélkül szedte le magáról a feliratos pólót, és egy szál melltartóban próbálta leügyeskedni magáról a szoknyát is.

– Segítek – karolta őt át a férfi ismét. Lia így könnyebben le tudta hámozni magáról a ruhadarabot, majd fehérneműben ült vissza a székre. A férfi a kezébe adta a tusolófejet és a tusfürdőt. Kézközelbe tette a törölközőt, majd a nő kissé érdekes szagot árasztó ruháival hagyta el a fürdőszobát. Ophelia mély levegőt vett, leszedte magáról a fehérneműt is, amint egyedül maradt, és a széken ülve mosakodott meg.

Úgy hallotta, bezárul a lakás ajtaja, amitől ismét gombóc kerekedett a torkában, hiszen fél éve is valami hasonló történt. Csak akkor nem fájt ennyire a lába.

Ahogy tudta, üggyel-bajjal megmosakodott, majd erőt vett magán, és a széknek támaszkodva ügyeskedte maga köré a törölközőt.

– Szóljon, ha kész – érkezett az ajtó túloldaláról a hang.

– Kész – mosolyodott el Lia, mivel ezek szerint rosszul hallotta, Harper még mindig vele van. A nyomozó a nő száraz selyemköntösével kezében jelent meg a fürdőben.

– A hálójában találtam, remélem, nem baj...

– Nem, köszönöm – nyúlt a köntösért, amit maga köré terített, a törölköző pedig tehetetlenül a földre esett. A nyomozó, mintha közben elmerengett volna a fürdőszoba csempézetén, a falat kémlelte, az állát vakargatta. Amint Lia felöltözött, engedte, hogy megkapaszkodjon a vállában, és egyenesen a kanapéra ültette őt. Addigra már ott volt egy takaró, amit ráterített a nőre.

– Vettem magának levest a sarki kínai büfében. Nekem szokott segíteni, ha másnapos vagyok – ajánlotta szokatlan könnyedséggel. – Kéri?

– Még szép! Az első szekrényben balra talál tányért – mondta a férfinek, aki kitöltötte és odavitte neki a levest. Az asztalra fektette Lia telefonját

– Tegnap széttörte. Már tájékoztattam a barátnőjét, idejön – világosította fel Opheliát.

– Köszönöm – fogadta el az ételt Lia, és az első kanál után úgy érezte, visszatér belé az élet. Ismét forogni kezdtek agya fogaskerekei. – Mi lesz az üggyel? Elvégre tudjuk, hogy Chris az elkövető, az üzenet nekem szól...

– Beszéltem mindkét Hudsonnal, és felajánlottam nekik a segítségem. Meglátjuk, elfogadják-e.

– Tehát ez azt jelenti, visszaveszik a testülethez – összegezte Lia. – Hülyék is lennének nem visszavenni, hiszen maga tudja a legtöbbet az ügyről.

– Én is ebben bízok – bólintott Harper nyomozó a tőle telhető legnagyobb lelkesedéssel. – De magának most pihennie kell! – indult az ajtó felé.

– Komolyan mondtam, hogy jól áll magának a törődés.

– Én meg komolyan mondtam, hogy nem vagyok jó benne – felelte a férfi, mielőtt kinyitotta volna az ajtót és magára hagyta volna Liát a tál levessel és sajgó térdével.

3. fejezet

Yule

Ophelia a tágas könyvtárban épp egy térképet böngészett. Körülötte gyertyák égtek, ujjából vér szivárgott, egyenesen rá a térképre. Mormolt valamit az orra alatt, amitől a vércseppek elmozdultak az egyik irányba, hosszú csíkot húzva a papíron. Hangja, keze megremegett, a gyertyák lángja vagy ötszörösére dagadt, amikor rövid kopogtatás után valaki belépett a könyvtárba.

– Gyere, lekésed a műsort – mosolygott rá az ajtóban álló Lyra, akit a szőke Yvonne követett. Mindkét nő barátságos, szinte testvéri mozdulattal fonta át egymás derekát. Csak akkor engedték le a karjukat, amikor beléptek a könyvtárba. Lia feléjük fordult, és láthatóan nem örült a barátnői noszogatásának.

– Majdnem sikerült.

– Ó, drágám – került hozzá közelebb Yvonne, aki egy paklit szorongatott kezében. – Vetek neked kártyát, hátha segít.

– Ja, persze – forgatta Ophelia a szemét, mire rájött, talán nem kellett volna ez a szkeptikus megjegyzés. Hellyel kínálta két barátnőjét. Yvonne egyenesen felé nyújtotta a paklit.

– Keverd meg, majd tedd három kupacba!

– Kész – mondta a nő, amint valóban háromstósznyi kártya hevert előtte az asztalon.

– Én még nem foghatom meg, az kell, hogy a pakli átvegye a rezgéseidet. Most rendezd össze őket újra egy pakliba!

– Kész – mondta Lia, mire Yvonne elmosolyodott.

– A kártyák megmutatják a múltat, a jelent és a jövőt – emelt le egy-egy kártyát a pakli tetejéről. – Az első a halál – pillantott egymásra mindhárom nő, amint az ennek megfelelő szimbólum nézett vissza rájuk a kártyáról. – Általában egy-egy időszak végét jelöli, és nem szó szerint jelent elmúlást – tette hozzá Yvonne.

– Ez esetben talán azt a nőt mutatja, akit nemrég találtunk Lyrával... – pillantott vörös hajú barátnőjére Ophelia. – Mi a második?

– Az akasztott ember.

– Egyre jobb – forgatta ismét a szemét.

– Ez patthelyzetet, függő helyzetet, valamifajta csapdát jelöl, melybe belekerültél, de nehezen szabadulsz tőle.

– Függő helyzet lehet az, hogy Chris pontosan tudja, mi történik veled, míg te térképekkel és mágiával akarod kideríteni, merre jár – bökött Lyra az Ophelia előtt heverő, véres térképre.

– Valóban – ismerte el a tetovált nő. – És mit tartogat a jövő?

– Hűha – kuncogott fel Yvonne, a szeretők lapját tartva kezében. – Szerelmet.

– Ugyan már! – ellenkezett Ophelia. – Nem akarlak megsérteni, de ez a fajta jóslás olyan, hogy úgy értelmezed a lapokat, ahogy akarod. Ha most újracsinálnánk, akkor nem valószínű, hogy ugyanazokat a lapokat húznám.

– Én akkor is hiszek a szerelemben – mosolyodott el Lyra.

– Tudom, mert te menthetetlenül romantikus típus vagy – biccentette oldalra fejét a raszta hajú nő. – De én inkább a tényekben hiszek. Tényekről jut eszembe, megvan a mai újság?

– Hogyne – bólintott Lyra, barátnője korábbi megjegyzése hallatán viszont nem volt túl lelkes. Kiment a szobából és néhány perc múlva a Gaxburn City Chronicles aznapi számával tért vissza.

– Tiszta ügy, az áldozatot barátja fojtotta meg – magyarázta Yvonne, a lapokat kevergetve, mintha Lia előző szkeptikus megjegyzését kihívásnak vette volna. – Sajnos mindig a dühös szerető az első számú gyanúsított – kocogtatta körmeit Lia harmadik lapján. A három választott lapot csak ezután keverte bele a pakliba.

– Borzasztó – csóválta a fejét Lyra, miközben Ophelia elveszett Greta Lowe cikkében.

– Elég tárgyilagos, de mintha maga a cikk írója se hinné, hogy csak erről van szó. Hátha a lány barátja, ez a Matt Northon ismerte Christ. Kell lennie valamilyen kapcsolatnak – morfondírozott Ophelia.

– Ne nyomozz! Inkább csatlakozzunk a többiekhez, akik már várnak. A két utolsó vendégünk is megérkezett. Nekik mindenképp bemutatlak – somolygott Lyra.

– Rendben, megyek – nehezedett Lia fájós lábára.

Napok teltek el a balesete óta, Lyra azonnal a birtokra vitte őt, hogy a felügyelete alatt tartsa. Aznap reggel Tereza is megérkezett az ünnepre, akit lánya korábban nem tájékoztatott állapotáról. Emiatt végig kellett hallgatnia Tereza rosszalló szentbeszédét. Lia sántikált ugyan, de legalább már tudott bot nélkül közlekedni, hála barátnője gyógyító főzeteinek.

– Lyra, szeretnék veled beszélni – torpant meg az ajtóban.

– Addig megkeresem Jeremy-t – villantott bájos mosolyt Yvonne, és kettesben hagyta őket.

– Mi baj? – kérdezte Lyra. – Próbáltam elérni a nyomozót, hogy meghívjam, de...

– Nem az – szakította őt félbe Ophelia, és elővette újonnan szerzett telefonját, majd elkérte barátnőjéét is. Pötyögött rajta valamit, aztán megnyitott egy appot. – Ezt én terveztem neked... nekünk. Havi egy közös program kötelező. Ha a hónap végéhez közeledünk és még nem volt meg a találkozó, emlékeztetőt küld. Itt tudod kiválasztani, milyen programhoz lenne kedved, és az megjelenik a telefonomon. Ugyanez igaz fordítva – nyomkodta a kijelzőt Lia.