Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Francis Brett-Young

A ZÁTONY

fordította:
Telkes Ernő

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-178-1 EPUB
ISBN 978-963-678-179-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Sea Horses

első kiadás: 1925
az elektronikus változat az 1930. évi
második magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Thomas Baines (1820 – 1875)
The Ma Roberts and an elephant
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései:

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Haza - haza!

A hajófülke kerek kis ablaka alatt terpeszkedő csapóasztalnál ült Glanvil, tollal a kezében. Hosszú lábait megfeszítette a szűk kabin oldalán, görnyedt vállai beárnyékolták az asztalon a papírt. Keze ráhajolt a papírra, mint a barna keselyű, amely tétovázik, mielőtt lecsap. Szemben a falon, ovális rámába foglalt fénykép függött, melynek szemei mintha őt figyelték volna öregedő asszony arcát mutatta a fénykép, a saját arcának szelídebb mását, keskenyebb ajkakkal s rajtuk játszó alig észrevehető mosollyal.

Glanvil tekintete lesiklott a képről s visszatért a megkezdett levélre: „SS. Vega, útban Nápoly felé, december 12-én.“ Az íráshoz nem szokott ujjai lassan ráhajoltak a papírra és egyenes, határozott keze vonásával újra írni kezdett.

Kedves jó Anyám!

Nem írtam neked Port Szaidból, mert levelem Nápolyból ugyanakkor ér el hozzád. Semmi olyan újság nincsen, amit megírni érdemes volna. A Vörös tengeren meglehetősen hideg szél fújt. Nápolyba várom a parancsot, amely haza rendel. Egy csöppet sem bánom, hogy a fedélzeten utazó kivándorlóktól és a Szingapúrban berakott kókuszdiótól megszabadulok. A hajón mindenütt érettük mindkettőnek a szagát; különösen a kókuszdió szaga minden résen kitör, öt napra rá, hogy levelemet megkapod, Barry Dokkban kell lennünk s ha kedvet a szerencse, a karácsonyestét veled tölthetem.

Glanvil abbahagyta az írást, mintha zavarban lett volna, hogy mit is írjon még és szeme ágyának alsó vége felé kalandozott, amelyre egy lila fényben játszó, fekete japán selyem faliszőnyeg borult,

Majdnem elfelejtettem neked megírni, hogy Colomboban egy japán faliszőnyeget vettem, amely nagyon illik ahhoz a liliomoshoz, amely az elülső szobádban lóg. Azután meg egy japán művésszel Elsie Tyrer képét selyemre festtettem. A kép nagyon szép, de nem nagyon hasonlít. Ezek a japán festők képtelenek felfogni, hogy az angol leány szeme nem húzódik fölfelé, mint a japáné. Már-már eltéptem a képet, de azután arra gondoltam, hogy talán mégis tetszeni fog neki. Nagyon örülök, hogy nemsokára otthon lehetek. Első kapitányi utam elég gondot okoz, különösen az olasz fedélközi utasokkal sok a baj; de mindezt elfelejtem, ha arra gondolok, hogy karácsonykor megölelhetlek. Isten veled! Szerető fiad

George

Megírta a címet: Brixham, Devon, Berry Head Road 94 és miután újból a címzésre pillantott és nagy betűkkel ráírta, „England”, lelki szemeivel látta a várost s azokat a neki idegen embereket, akiknek kezén a levél megfordul, míg célhoz ér. A szűk cella, amelyben hat hónap óta lakik, eltűnt és maga előtt látta a csillogó palafedelű házak nagy csoportját. Sorban állnak ott a kis lakóházak százai, mindannyian a kikötőre néznek.

Karácsony ünnepe előtt a kikötőt kis parti hajók árasztják el s úgy telepszenek ott le, mint a galambok naplementekor. Az esőtől, a tajtékzó haboktól átázott partfeletti úton halad a karácsonyi csomagok alatt görnyedő postás s amikor a 94. számú házhoz ér, Glanvilné asszony ajtót nyit, mire Roper, a postás így szól: - Jó reggelt Glanvilné asszony! Vajon haza jön-e az idén George a karácsonyi ünnepekre? - Mire ő büszkén feleli: - Ha egy percig vár Roper úr, megmondom. Azt hiszem ez az olaszországi levél a fiam levele. - És Roper megáll egy percre, majd tovább viszi a hírt, hogy George Glanvilt hazavárják.

Eszébe jutott az a júniusi nap, amikor Brixhamból útnak indult, hogy átvegye hajóját. Anyja akkor is mellette állt, amikor csomagolt, nehogy együttlétüknek csak egy pillanatával is megrövidüljön. Indulás előtt névjegytárcájába rejtette Elsie Tyrernek pillanatképét, amelyet a Mansandéknál rendezett pikniken róla készített. Csaknem szégyenkezett, hogy anyja esetleg észreveszi ezt a mozdulatát. Hogy miért, azt ő maga sem tudta, hiszen egy havi szabadságának ideje alatt Elsie társaságában sok időt töltött el. Anyja látta ezt, néha mintha bátorította is volna és mégis, amikor a fölvételt másolás céljából a japánnak átadta, úgy érezte, mintha hivalkodnék vele. Másnap visszakapta a selymet és az ismert arcot, amelyet egykor meg is csókolt, csodálatosan keletiesen és kifinomultan látta viszont. Később a kép hasonlatossága és egyúttal idegenszerűsége zavarba hozta. Colombo óta nem nézett rá, mert tisztátalannak tartotta és a papírtekercsben hagyta. S most ez a kép, csaknem akarata ellenére, belopózott levelébe, mint valami rossz szellem, amelynek hatalmát csak az eredeti fölvételre vetett pillantás törhette meg. Még tíz nap, s akkor újra látja!

Glanvil abbahagyta a tűnődést és átment a hajó éttermébe. Az öt harangütés kiragadta őt magánéletéből és visszavitte acélból készült gépezetének középpontjába. Glanvil agya volt ennek a bonyolult szervezetnek vezető szelleme. Cellájában gáncsos emberi lény, kétségek, remények és vágyak rabja, de amikor, mint a hajó ura és parancsolója, helyét az asztalfőn elfoglalta, a magánember érzéseit félretette, rideg és zárkózott lett.

Jobbján Cheadle, a hajó főmérnöke, balján Hendry, az első hajóstiszt ült, akik nála idősebbek voltak s hivatalos tekintélyét már csak ezért is kénytelen volt velük éreztetni. Fölérendelt helyzete eleinte mesterkéltnek tűnt, de azóta felsőbbséges magatartása második természetévé vált A hajóban öröme telt, büszke volt rá, de több örömben volt része, amikor még első hajóstiszt volt Most ritkán beszélt és még ritkábban mosolygott.

A hajó kis társaságában a hangulat ezen az estén barátságosabb és közvetlenebb volt, mint máskor, egyrészt, mert közeledtek Nápolyhoz, másrészt, mert posta érkezett hazulról. A hosszú tengeri út és a szoros együttlét folyamán megszokták egymást, ellentétes hajlandóságukat lecsiszolta az idő, amint a kavicsot egymáshoz csiszolja a tengerpart hullámverése. A gépolajtól megsárgult nagyorrú, szófukar Cheadle, megivott egy üveg angol sört s ez beszédessé tette. Először esett meg öt nap óta, hogy elfelejtett szitkozódni a Port Saidban berakott szén rosszasága miatt Házáról beszélt és három fiáról, akiknek fölnevelése volt egyedüli életcélja.

- Mától számított tizenegy nap múlva, - mondta Cheadle - jó öreg feleségem a Lime Streeten fog várni rám. Megint disznóhús és bab, már harmadszor e héten! Kérem, Mr. Cochran, adja idébb azt a Worcester szószt!

Ez a második hajóstisztnek szólt, az Ulsterből származó, kis szikár embernek, akinek betört orra, alacsony homloka, rövidre nyírt haja és vaskos szája volt. Cochran szótlanul adta oda a szószos palackot. Elfordította fejét, nem tudta megállni, hogy vízszínű szemeit mosolyra ne húzza, mert egy ízben már látta Birkenheadban, az úton Cheadlené asszonyt, ezt a tömzsi, vörösorrú nőt, aki a főmérnököt úgy hurcolta el, mint valami rabot.

Hendry, a vörnyeges, jól táplált, könnyűvérű skót vette át a szót.

- Én az ebédnek örülök, amivel feleségem várni fog. Nagyszerűen ért a főzéshez. - Majd udvariasan Glanvil felé fordulva, folytatta: - Öt éve, hogy megesküdtünk, Sir, és alig töltöttünk egymással hat hónapot ön, a legényember, nem tudhatja, hogy ez mit jelent

- Cochran tudja, - dörmögte a főmérnök - abból következtetem, amit Sydneyben láttam.

Cochran elpirult, de nem szólt Cheadle-lel hosszú idő óta ellenséges viszonyban élt és jobbnak látta hallgatni. Viharedzett, durva külseje nagy energiát és zabolátlan erőt árult el. Amint ott ült izmos vállaival és kopaszra nyírt fejét tányérja fölé hajtotta, idomtalannak látszott Glanvil látta őt egy alkalommal az Indiai-Óceánon fürdőruhában, termetét hatalmas izmok fedték, olyan volt, mint egy erős bika. A főmérnök mellette ernyedt, férfiatlan embernek látszott.

- Azt hiszem, Cochran, hogy Nápolyban ki szándékozik menni a partra? - folytatta Cheadle. Cochran néma maradt és a jóindulatú Hendry, aki látta a készülő összetűzést, közbevágott.

- Emlékszik, Sir, Jefferies-re, a Sirius első tisztjére?

- El akartam mondani, - folytatta Hendry - hogy amikor az öreg Jefferies hazakerül, ő is, felesége is, minden este szabályszerűen kiöltözve ülnek a vacsorához. Jefferies frakkot ölt, fehér nyakkendőt tesz fel, felesége estélyi ruhában. Azután Jefferies elindítja a gramofont, felesége félretolja a szőnyegeket és kettesben táncestét rendeznek.

Az asztal végén Cochran kuncorgott magában, Cheadle eltolta maga elől a tányért, mintha ez a beszéd undort keltett volna benne.

- Ez nem tisztességes dolog, úgy bánik a feleségével, mintha utcanő volna. Nem tudom, mit szólnának hozzá tiszttársaim, ha így bánnék feleségemmel... Eszembe jut az öreg Macaulay. Mindig azt mondta...

A beszélgetés tovább folyt. Emberekről és hajókról beszélgettek, mint tengeri ütjük kezdetén tették mindaddig, amíg a hajó tisztjei ráuntak egymásra. Később, különösen a fonó égöv alatt, Cheadle mindinkább kellemetlen és akadékoskodó lett, Cochran mindig bárgyúbb és Hendry mindig rosszkedvűbb. Férfiakról és hajókról aggodalom nélkül lehetett beszélgetni, nem úgy a nőkről. Ez könnyen megzavarhatta a társaságot, mihelyt a hajó a nyílt tenger zárdái életéből a parti élet szenvedélyes közelébe ért. Glanvil tudta, bár nem került szóba, hogy az egész társaság vérét tüzes bacilusok lepték el, mint valami járvány, amely a szűzies szigeteket ellepi. Ugyanazt a fertőzést látta különböző mértékben Cheadle fakó arcán, Hendry vörhenyes ábrázatán és Cochran hatalmas, izmos termetén, önmagán is érezte a fertőzést és szégyenkezett, pedig nem volt rá oka, hiszen ő is olyan ember, mint a többi.

Így töprengett Glanvil az asztalfőn. A többi is gondolatokba mélyedt és hallgatott. Kint a sötétben, valahol, éles fütty hangzott el s a következő percben egy tengerész állt meg az ajtóban: - A harmadik hajóstiszt jelenti, hogy a Campanella hamarosan látható lesz.

- Ez annyit jelent, hogy néhány óra múlva befutunk a kikötőbe, - mondta Hendry jókedvűen.

Glanvil biccentett:

- Mondja Mr. Harveynak, hogy mindjárt jövök.

2.

A Vega befut a kikötőbe

Glanvil fölment a parancsnoki hídra, az est csaknem mentes volt a széltől. A Vezúv tetejéről füstfelhő kígyózott a magasba.

Odalépett a parancsnoki hídon magában álló Harveyhez, a harmadik hajóstiszthez, legrokonszenvesebb tisztjéhez, akivel szívesen kötött volna barátságot, ha lehetséges lett volna. Harvey is, mint ő, Devonshire szülötte. Ugyanazt a tájszólást beszélik és ugyanazt a vidéket ismerik. Termetük is hasonlít egymáshoz, mindkettőjük szeme kék, bőrük olajbarna. Harvey a korláthoz támaszkodva a hegycsúcsokat kémlelte.

- Rendben van minden. Harvey?

A harmadik hajóstiszt fölegyenesedett és tisztelgett.

- Minden rendben, Sir.

- Ez itt Capri szigete.

- Igen, Sir! Először látom ily közelről, vajon élnek-e itt külföldiek, angolokra gondolok.

- Bizonyára, hiszen ide naponta jár gőzös Nápolyból; a szigeten van egy barlang, amelyet a turisták fel szoktak keresni.

- Igen, Sir! Odalent van egy könyvem a Földközi Tengerről, egy ócska könyvkereskedés-ben vásároltam. Úgy látszik, innen kerülnek ki a szirének.

- Szirének?

Ez a szó nem keltett visszhangot Glanvil agyában. Életét sokkal inkább betöltötte tengerész-hivatása, semhogy sokat olvasgathatott volna. Kizárólag hivatásának szentelte magát s ennek köszönhette, hogy a Vega parancsnoki hidján, mint ötven lélek ura állhatott s ezzel becsvágyát elérte. Kifogástalan hajóskapitány lett belőle, de minden mást elhanyagolt.

Nápoly bontakozott ki a ködből, a kikötő világitó tornya, mint gyémánt csillogott. A fedélzeten a Perthben behajózott kivándorlók csoportosultak, kabátjukkal a vállukon. Kinyújtott karjuk a város felé mutatott. Glanvil, hangjuk zűrzavarából, a Sorrentó nevét hallotta meg. Az egyik fölmászott a darura és átható hangján énekelni kezdett:

- E la holla Sorrentina…

- Nagyrészük sorrentói, - mondta Harvey. Vajon mit éreznek?

- E la bella Sorrentina... - énekelte a legény a darun.

Glanvil a parancsnoki hídon némán és hidegen állt Harvey mellett. Az ének nem tetszett neki, de ha a hangulat nem is volt igazi, be kellett ismernie, hogy valami meghatottság vesz rajta erőt. A Vega előre siklott nagy csendben, a félhold ragyogása, a csillagfényes helyek, már magukban véve is a szépség varázsával hatottak. A távolból mandolin pengetés hallatszott s a szerelmi dal, amelyet kisért, valamiképpen egyéni, emberi volt s az egész kép nagy hatást tett Glanvilre.

- Szép kép, ugyebár, Mr. Harvey?

Harvey halkan nevetett.

- Nápolyt látni és meghalni, Sir, - felelte Harvey, képtelen volt ezt a banális közszólást magába fojtani.

3.

Füstbe ment remények

Két órára rá a Vega odailleszkedett a rakodóparthoz. A hajótestet a parti munkások hordája lepte el; az volt a feladatuk, hogy kifosszák. A lármás hangzavar magjában álló Hendryt tehetetlen düh fogta el, vadul káromkodott, de szavait csak a hajó legénysége értette meg. Glanvil kabinjában ülve, várta a hajóügynök megérkezését. Fél óra múlva a szállásmester névjegyet hozott be, amelyre a „Marx és Esposito" cég neve volt cifra betűkkel nyomtatva. A szállásmestert egy hetyke nápolyi csodabogár követte nyomon. Jobb kezének középső ujján hamis kámeát viselt és kisujja hosszú hegyes körömben végződött Amint az asztalhoz ült, feje erőt fejezett ki, nagy fekete szemei, erős, egyenes szemöldöke, római orra, gunyoros ajkai és szabályos villogó fogsora hatást keltettek. De amikor drámai lendülettel felállt, az erő és a klasszikus megjelenés hatása rögtön szertefoszlott, mert hegyes gyermekcipőkbe szorított lábai nőiesen kicsinyek voltak, bot vékonyságú lábszárai és keskeny melle termetét jelentéktelenné tették. Glanvil mellette otrombának érezte magát, de egyúttal hatalmasnak is.

Ellenségesen néztek egymásra, mint két hasonló lény, de más-más fajta.

A második pohár whisky után a nápolyi bizalmas lett.

- Hallja csak kapitány uram, - kezdte az Atlanti Óceán túlsó partjára emlékeztető kiejtéssel - nevem Esposito. Newhavenben, Connecticutban és Cardiffban szolgáltam, elég jól tudok angolul s így könnyen megérthetjük egymást. Marxnak nemcsak üzlettársa vagyok, hanem jobb keze is. Én intézem a cégnek egész hajózási üzletét s ha valami felvilágosítást óhajt, rendelkezésére állok. Rátérhetünk az üzletre?

Glanvil bólintott. Minél hamarabb szabadul ettől a fickótól, annál jobb.

- Hallgasson csak ide, kedves barátom, - folytatta Esposito - híreim vannak az ön részére, amelyek, úgy hiszem, meg fogják lepni. - Mutatóujját az orrára tette. - Kérem, ne ijedjen meg, pénzt kereshet. Ha sejtelmem nem csal, ön arra számított, hogy karácsonyra Liverpoolba, haza érkezik, igaz-e? Nos, ebben a reményében csalódott Cégünk, vagyis Marx és én, kibéreltük hajóját s így Afrikába kell mennie. Látom, hogy nincsen elragadtatva. Ezt különben megmondja önnek az a levél, amelyet a hajózási vállalattól kapott Ezalatt...

Glanvil felpattant ültéből és csalódásának esztelenül, haraggal adott kifejezést. Hallatlan, hogy a Vegát, mint valami ócskavasat a Földközi-tengeren így elfecséreljék, hogy hűségét ennek a kikent-kifent lazzaróninak eladják s jól átgondolt tervét, amely a kikötést kellemessé tette volna, halomra döntsék. A vállalatot vigye el az ördög. Sürgönyözni fog nekik, megszegi szerződését s inkább föladja parancsnoki állását, semhogy a parancsot teljesítse. A nápolyi szemében szánakozó mosolyt vett észre, mire dölyfösen hátra vetette fejét.

- Folytassa csak, Signor Esposito, sajnálom, hogy félbeszakítottam.

A másik kecsesen bólintott.

- Látom, kapitány úr, hogy egy kissé kijött a sodrából, de az üzlet - üzlet. Tőlem és Marx úrtól nem kell tartania, mi hasznára lehetünk s ha a kínálkozó alkalmat jól felhasználja, nem ön lesz a vesztes. Hajóját Pandába akarjuk küldeni. Sohse hallott róla? Egy, két év múlva, s erre szavamat adhatom, mindenki ismerni fogja Pandát, akinek a hajózáshoz valami köze van. Afrika keleti partjának legjobb kikötője, nagyszerű kikötő! Most az a kérdés, hogy mikor készülhet el a kirakással? Az a szándékom, hogy a hajót, hacsak lehet, tíz nap múlva elindítsam. Mit szól hozzá?

Glanvil oda se hallgatott, gondolatait még mindig lenyűgözte az indulat és a hozzá intézet kérdést csak a messze távolból hallotta. A kérdés újra felhangzott:

- Mit szól hozzá?

- Semmit se mondanék, - felelte nyersen - amíg nem látom, hogy a vállalat mit ír.

A másik, kezének széles gesztusával, hozzájárulását fejezte ki.

- Ez csak természetes, - mondta. Mellény zsebéből egy torpedó alakú szivart vett elő, körmeivel felibe törte s a fél szivart szájába dugta Azután, azzal a törött és meg nem gyújtott szivarral a szájában, Glanvilt figyelte, amint a papírhalmazból egy liverpooli postabélyeggel ellátott nagy borítékot vesz elő. A levél üdvözlettel és mentegetődzéssel kezdődött. Ezektől megkímélhették volna magukat. Hangja barátságos, de határozott.

A tengeri szállítmányok fokozott hiánya miatt a hajót nápolyi ügynökünknek, a Marx és Esposito cégnek adtuk bérbe. Megállapodásunk havonként fölmondható vagy megújítható. Marx úr régi, megbízható üzletbarátunk, miért is számítunk arra, hogy ön mindent el fog követni, hogy jól kiszolgálja és őt minden lehető módon lekötelezze.

Glanvil félretette a levelet

Esposito kecses mozdulattal gyújtotta meg szivarját.

- Rendben van a dolog?

- Igen, minden rendben van.

Esposito harmadszor is meg akarta tölteni Glanvil whiskys poharát, de elhárító mozdulatára csak a saját poharát töltötte meg.

- Salute, - mondta s azután - egészségére - és azonnal rátért a szállítás részleteinek meg-beszélésére.

- Marx úr és én is, nagy súlyt fektetünk erre a partvidékre s ezért elhatároztuk, hogy hacsak lehet, jó barátaink egyik hajóját bérbe vesszük. Most pedig el fogom önnek mondani, hogy Panda miért fontos ránk nézve, nem annyira Panda maga, hanem a háttere. Az ország belsejében most épül a vasút, amely már most is háromszáz kilométernyire közelíti meg Pandát. További két év alatt a vasútvonal el fogja érni a tengerpartot. Majd meglátja a kikötőt. A vasutat olasz mérnökök építik. Pénzt, sok pénzt keresnek és semmi alkalmuk nincs arra, hogy elköltsék. Nincsenek nők, nincsenek luxuscikkek, semmi. A vonalon hemzsegnek a mérnökök és a munkások, akik pénzüket ki akarják adni. Milyen sokat jelent ott egy élvezeti cikkekből álló hajórakomány, gin, brandy, vermut, konzervek, makaróni, csupa olyan dolog, ami az embert hazájára emlékezteti.

Esposito felkelt a székről és kezét Glanvil karjára tette.

- Nézze barátom, mi nem fogunk magáról megfeledkezni, - suttogta. - Marx úr másfél százalék jutalékra gondol. Nagylelkű, igaz-e? Azt sem bánjuk, ha saját számlájára néhány dollárt keres. Oh, ez a Panda vidám kikötőváros, ön és tisztjei jól fognak ott mulatni. Elhiheti nekem, én tudom, hogy mi kell a tengerésznek. Nos, hogyan leszünk a berakással?

- Ez az első hajóstiszt dolga, mindenesetre nyugodt lehet, a kirakás a lehető legrövidebb idő alatt meg fog történni. A parti munkásokért természetesen nem vállalhatok felelősséget

- Persze, ez az én dolgom. A kikötőben baksissal mindent el lehet intézni. Nos, ha a dolgokat siettetni lehetne, talán némi áldozattal... - és mutató ujját hüvelykujjához dörzsölte. Ezt a mozdulatot a Földközi-tenger minden kikötőjében jól ismerik.

- Lássa, Signor Esposito, - vágott közbe Glanvil - nekem az a fölfogásom, hogy engemet a vállalat fizet s ezért köztünk pénzkérdés nem merülhet fel. Ön kibérelte a hajót és én kész vagyok oda irányítani, ahova ön akarja. Kész vagyok a főnökeim utasítása szerint önnel megegyezni, s ezzel vége. Nincsen szükség arra, hogy mint valami pincért vagy bérkocsist, borravalóval ösztökéljen. Remélem, hogy megértett.

Esposito csóválta fejét: - Hogyne-hogyne, - de szeméből ugyanakkor világosan kitűnt, hogy ért a puritán felfogást nevetségesnek tartja. - Tudom, kedves barátom, hogy egy angolban mindig meg lehet bízni.

Kezét nyújtotta, amit Glanvil idegenkedéssel fogadott, de vigasztalta az a tudat, hogy tárgyalásuk befejezést nyert. De Esposito mondanivalóját még nem fejezte be.

- Még meg kell valamit beszélnünk, - mondta habozva, mert észrevette, hogy Glanvil türelmetlen. - Levelet kaptunk főnökeitől, benne volt az önhöz intézett levél másolata is. A levélben azt írják: és őket minden lehető módon lekötelezze. Ne tartson tehát bennünket szerénytelennek, ha ezúttal egy szívességet kérünk. Ön meg fogja érteni, oly ritkán megy hajó Pandába, csak egy utasról van szó...

- Utas? Nem uram, ezen a hajón nem lehet utasról szó. Parancsom van, hogy csak kulikat, hittérítőket vagy kivándorlókat fogadjak be, olyanokat, mint az a társaság, amely az imént partra szállt. De ez egészen más dolog, és ha szívességről van szó, én ilyent nem kérek, de nem is teszek. Ellenben üzleti ügyben mindig szívesen állok rendelkezésükre.

Esposito mosolygott és helyeslőén intett.

- Értem, értem, de ebben az esetben szamaritánus cselekedetről van szó. Társam majd meg-magyarázza önnek.

- Kár a fáradságért, Signor Esposito. A hajónak a Szuezi-csatornán kell átkelni. Ha utast viszünk a hajón, más kategóriába esünk s önöknek magasabb csatornailletéket kell fizetniük. Ezt önök éppen úgy tudják, mint jó magam.

Esposito halkan nevetett. - Jó, jó, kapitány uram, tudom mire gondol, de azt is tudom, akár-csak ön, hogy a csatorna szabályai éppen úgy nem állják a vizet, mint maga a csatorna. Nem fordult még elő soha, hogy egy kétezer tonnás hajó három számvevőt vitt volna magával? A jóién esetben az illető hölgyet gazdasszonyként lehetne elkönyvelni.

- Hölgyet? Az Istenért, ember, miről beszél ön?

Glanvil naiv felháborodására Esposito fejét csóválta és csaknem vigyorgott.

- Kedves barátom, nem akarok erről tovább beszélni. Sok embert tudok, aki törné magát utána. Marx úrra bízom, hogy önnek megmagyarázza. Holnap, - igen? Kapitány úr, ön támaszkodhat rám, jó barátjára, ezt ne felejtse el. Nincsen valamire szüksége, amiről a városban gondoskodhatnék? Nincsen? Nos, hát a viszontlátásra! Arrivederci!

Ezzel elhagyta a hajót. Glanvil feje még forrt a dühtől és eszelősen nézte az asztalon heverő írást. Időre volt szüksége, hogy a megbeszélés folyamán benne felgyülemlett undortól és haragtól megszabaduljon. Az ajtó nyilasában ezalatt egy másik alak táncolt be, Esposito lezüllött mása, karján korallkötegek fityegtek. Biztató mosollyal nyújtotta kincsét Glanvil felé:

- Finom korallgyöngyök! Nem venne belőlük? Nagyon olcsón adom!

Glanvil felugrott:

- Takarodjál innen! - Az olasz csak nevetett és rázta koralljait, mialatt Glanvil a fedélzetre vezető lépcsőhöz taszigálta. - Az ördögbe is, hol van Harvey? Egy embert kellett volna a kötélhágcsóhoz állítania, hogy ezeket a fickókat távoltartsa. Füttyentésére egy matróz sietett hozzá.

- Jelentse a harmadik hajóstisztnek, hogy haladéktalanul beszélni akarok vele.

Mire Harvey előkerült, haragja lecsillapult és megszokott szolgálati hangon szólt hozzá.

- Ön az Harvey? Kérem, állítson egy őrt a kötélhágcsóhoz. Nem szeretem ezt a gyülevész népséget a födélzeten látni.

- Parancsára, Sir! Mr. Hendry arra kért, hogy legyek segítségére.

- Az első hajóstiszt maga is elláthatja dolgát, - felelte Glanvil röviden. Az étterem felé indult, de közben visszafordult: - Harvey!

- Parancsol, Sir?

- Liverpoolból utasítást kaptam, a hajót az itteni ügynökünknek adták bérbe s ezzel füstbe ment az a reményünk, hogy karácsonyra otthon lehessünk.

Harvey szemrebbenés nélkül fogadta a csapást és szemei ragyogtak a kíváncsiságtól.

- Igen, Sir és hova küldenek bennünket?

- Afrikának keletportugáliai partjára.

- Hiszen ez nagyszerű, Sir, régi vágyam, hogy eljussak erre a partvidékre.

Oh, isteni önzése az ifjúságnak! Humoros dolog, ha arra gondolunk, hogy rossz hangulata miként pattant vissza Harvey ifjúi kedélyéről. Glanvil nevetett.

- Irigylem önt, - mondta. - De vagyunk itt néhányan, akiket ez a fordulat fájdalmasan érint

- Őszintén sajnálom, Sir!

Persze, esze ágában sem volt, hogy sajnálja az esetet Glanvil tudta ezt és irigyelte érte.

- Rendben van, Harvey, menjen és intézkedjék a kötélhágcsó miatt.

Visszatért homályosan megvilágított, fülledt levegőjű, szokatlanul csendes kabinjába. Most, hogy a hajó gépezete megszűnt dolgozni, a Vega olyan volt, mint a halott. Elővette a beérkezett postát, lehevert ágyára és felbontotta leveleit. Elsősorban a Brixhami híradót vette elő. Híreit életteleneknek és távolinknak látta. Az öreg Brokenshire kapitány szívszélhűdésben meghalt. A „Morning Glory" nagy kétárbócos hajó egész személyzetével elsüllyedt. Félretette az újságot és anyja levelét vette elő:

„Rettenetes rossz volt az idő. A keleti szél folytán csúnya légcsőhurutot kaptam. Újság - sajnos - nemigen van. Szegény Brokenshire kapitány csütörtökön meghalt és Elsie Tyrer, Bennetnek, a National Provincial Bank tisztviselőjének mennyasszonya lett.”

Ezeket az utolsó szavakat kétszer is elolvasta, azután nevetésben tört ki és lábak ágyának támlájára nyugtatta. Mily titkos elégtétellel írhatta anyja e sorokat. Öntudatlanul felugrott az ágyról, s ott állt a kabin közepén. A mosdóasztal fölött lógó tükör arcát ráncosnak, elkeseredettnek és keménynek mutatta. Amióta a japán művésztől a papírtekercsbe dugott képet átvette, először érezte, hogy újra szabad.

4.

A cserbenhagyott feleség

Glanvilban még zsongott a fölszabadulás érzése, amikor másnap reggel útnak indult, hogy a hajóügynöknek a Via Depretis-en fekvő irodáját fölkeresse. Az előszobában ülő tisztviselő nem értett angolul s ezért csak hosszú, néma küzdelem után sikerült abba a csinosan berendezett szobába jutnia, ahol Marx úr várta.

Az első tekintetre az idősebb cégtárs sem volt megnyerőbb, mint Esposito, de Glanvil hamar észrevette, hogy Marx legalább ember a talpán. A vaskos termetű, sötét és komor férfi gyűrűt - len lapátkezét nyújtotta Glanvilnek, akit keze szorításának ereje meglepett. Rekedt torokhangon beszélt, Glanvilt hellyel kínálta meg és ő maga visszaereszkedett karosszékébe. Vaskos pocakjának legkiemelkedőbb pontján egy szarv alakú korall csüngött, amelyet ujjaival ide-oda forgatott.

- Sajnálom, kapitány úr, hogy nem találkozhattunk már tegnap este, de Esposito jelentkezett önnél.

Szemeit hunyorgatta s csaknem mosolygott. Fölösleges volt az Esposito által keltett benyomást előtte titkolni.

Marx tudta ezt és arra törekedett, hogy a rossz benyomást helyre üsse.

- Igen, ön megismerkedett Espositoval. Nos hát, éppen úgy bízhat benne, mint én bennem. Esposito nápolyi és én zsidó vagyok, ez a különbség. Ha úgy tetszik, európainak nevezhet, velem egész jól meg lehet férni, jóbarátok leszünk. Eléggé értek az üzlethez és tudom, hogy a legokosabb nyílt kártyával játszani. Ezért bíznak bennem főnökei és ön minden kételyét nyíltan közölheti velem. Megértjük egymást, ugyebár?

Glanvil igenlően bólintott, itt legalább megértésre talált.

- Rendben van! Mit gondol, mennyi időre van szüksége ahhoz, hogy szállítmányát kirakja? Mondjuk, három napra!

- Mondjuk, öt napra.

- Nem bánom, négy nap. Ez nagyszerűen megfelel, vagyis tíz nap múlva a hajó útnak indulhat.

- Tíz nap múlva?

- Jó, hát tizenkét nap múlva. Legyünk egymással szemben engedékenyek, tehát karácsony estéjén, bár azt hiszem, hogy szívesen töltené a karácsonyi ünnepeket a szárazföldön.

- Angliában igen, de Nápolyban, az egészen más.

- Igaza van. Nápoly egészen más és egy nap olyan, mint a másik, huszonnégy órából áll. Jól van, kapitány uram, ön tehát a szent estén indul. Signor Esposito már közölte, hogy hova utazik és mi lesz a rakománya. Egyenes üzlet, kapitány úr. Föltételezem, hogy célzást tett arra is, hogy ott alkalma nyílik haszonra szert tenni Panda nyílt kereskedelmi piac, nemde?

Glanvil fölegyenesedett: - Tengerész vagyok, Marx úr!

- Ön tengerész! Igen, rendben van, nagyon szép. De egy más dologról is van szó, amiről azt hiszem, Signor Esposito szintén beszélt önnel, ugyebár?

- Igen, beszélt róla, - mondta Glanvil.

Marx úr gömbölyű alakja előrenyomult. Az asztalra könyökölt és összekulcsolt kezei fölött mereven Glanvil szemébe nézett.

- Egy utasról van szó, - folytatta.

- Mindenekelőtt be kell vallanom, - mondta Glanvil elszántan - hogy nem ismerem liverpooli cégemmel kötött szerződésének föltételeit - Marx esetlenül és helyeslőén bólintott. - De ha utasról van szó, azt mindenesetre saját ügyemnek tekintem. így hát csupán magánjellegű megegyezésről lehet szó.

Marx újra szertartásosan bólintott: - Igen, az ön magánügye; nagyon helyes, önnek kell ebben az ügyben döntenie.

- Már döntöttem is.

- Máris? Azt hiszem, eltaláltam, hogy mit határozott. De várjon csak egy pillanatig. - Áthajolt az asztalon és mutatóujját fontoskodva ide-oda mozgatta. - Nem szívességet kérek öntől, erről idegenek között nem lehet szó. A jelen esetben valóban keresztényi könyörületességről van szó. ön keresztény, én nem vagyok az, nem is vagyok különösképpen jótékony, de ember vagyok és kérem, hogy hallgasson meg.

Marx nagyot lélegzett és szivartárcáját Glanvil felé nyújtotta. - Havanna-szivarok, - bökte ki - nem parancsol? Nem! - összecsapta a szivartárcáját és mellényzsebéből olcsó szivart vett elő.

- Hallgasson ide és ne szakítson félbe. Hosszú történet ez. Mindenekelőtt egy angol partmenti kis városra, Torquai-ra kell gondolnia. Ismeri? Szép! Ott élt egy kis családi házban a kis család, anya és lánya. Az apa tengerész volt, mint ön, aki a tengeren, vagy valamelyik idegen kikötőben meghalt. Családja nem maradt egészen szegényen hátra, csekély, nagyon csekély jövedelmen kívül a kis családi ház maradt rájuk. Miből éljenek meg?

Marx szünetet tartott, Glanvil néma maradt Nem volt kíváncsi a történetre, de miután Marx nagyon komolyan vette a dolgot oda hallgatott.

- Miből lehetne megélniük? Ez előtt a kérdés előtt álltak. A tizennyolcéves leány, mint gép- és gyorsírónő valami ügyvédi irodában talált alkalmazást. De ez még nem volt elég. Torquai, amint tudja, tengerparti fürdő és az özvegy idegeneknek, nyári fürdővendégeknek szobát adott ki. A nagy szállodákban sok idegen fordul meg és vannak köztük olyanok, akik nem röstellik állást vállalni, hogy az angol nyelvet megtanulják. Egy ilyen idegen, szállodai portás, kibérelte az özvegy szobáját, egyéves szerződést kötöttek. Az illető olasz volt, jóképű fiatalember, más, mint a többiek, akik Torquai-ban megfordulnak. Egyszerű környezetében hős volt! Regényes, nemde? A fiatal leány is hősnek látta, ez csak természetes. Egymásba szerettek és amikor az év lejárt, nem tudtak egymástól elszakadni. A fiatalembernek vissza kellett térnie Olaszországba, Nápolyba: „Ismered a hont, ahol a citrom virul?”

Elfelejtettem, hogy ön nem tud németül. Én Frankfurtban születtem s amíg ott éltem, nem tudtam, hogy ez a verssor mennyire el van csépelve. - Marx vállát vonogatta.

- Szóval egybekeltek. Szerény polgári esküvő. Nemsokára rá az anya meghalt, a házat eladták. Az olasz fiatal feleségét magával vitte Nápolyba. Itt ismét szállodában vállalt állást és sok pénzt keresett. Még Torquai-ban gyermekük született, apja büszke volt rá. Az olaszok jó szülők.