Borítószöveg

1943 decemberében olvassa föl Márai Ihlet és nemzedék című akadémiai székfoglaló előadását. E válságos időben az európai kultúra alkotó korszakai: a reneszánsz, a humanizmus, a materializmus századai felé fordul. Termékeny korok rokon lelkű szellemeit idézi fel esszéiben, szembeállítva velük a jelen egységes szellemi világkép hiányában magányosan küzdő alkotóit. Hogyan születnek a művek az ihlet kivételes állapotában, és hogyan alakul titokzatos sorsuk? Hogyan tegyen eleget az író kettős feladatának, hogy idejét és erejét az időtlen és a pillanat között megossza? Ilyen kérdésekre keresi a választ legkedvesebb íróinak műveit vizsgálva, az alkotó, a mű kivételes, megkülönböztető jegyeit, titkát fedezve fel számunkra is. Tág perspektívájú könyvében ugyanúgy esszét szentel Krúdynak, Móricznak, Kosztolányinak, mint Marcus Aureliusnak, Cervantesnek vagy Dosztojevszkijnek.

„Az ember nem élhet, de nem is alkothat természete rejtelmes, valóságos törvényei ellen.”

„Ha tudná az olvasó, milyen hideg és józan marad a költő, amíg papírra veti a sorokat, melyek az olvasó szemét könnybe borítják! A költő, aki együtt zokog alakjaival, végül nem tud megríkatni egy bakfist sem. Az ihlet nem más, mint fegyelem, hideg önkívület, stopperórával a kézben mért és ellenőrzött szenvedély. Minden más lelkes kontármunka csak, elragadó elmebaj, heveny idegroham. Remekművek, mint az Anyégin, nem varázslópálca által, hanem esztergapadon születnek.”

Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Borítóillusztráció © Viktoria Getalo / iStock / Getty Images

ISBN 978-963-620-314-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ihlet és nemzedék{1}

1

Példával kezdem. Vidéki kastély szobájában ül egy fiatal költő, házikabátban. Kezében penna, előtte kalamáris, fehér papír, a költői alkotás szerény és klasszikus kellékei. Kinéz az ablakon, a költői park szelíd, kora őszi pompáját látja. A gesztenyefák és platánok lombja már sárga, de a parkban még nyílnak a kora őszi virágok.

A költő e szobában életének legboldogabb napjait éli – napokat, melyek a közhit szerint az emberi élet egyik ünnepies időszakát jelentik. Néhány napja házas, mézesheteit tölti a kastélyban, melyet a grófi barát bocsátott a romantikus fiatal pár rendelkezésére. E napokban ő maga is úgy hiszi: boldog. Házasságkötését viszály, családi perpatvar előzte meg. A fiatal párt néhány nap múltán Kolozsvárott úgy fogadja majd a helybeli fiatalság, mint a középkorban párjával győztesen bevonuló hadvezért fogadta a meghódított város. A költőnek e pillanatban másféle gondjai vannak: mert költő és lángész, telítve van polgári felelősségérzettel, s nem ismeri azt a kalandos életérzést, mely jellegzetesen a polgár sajátja. Bútorokra gondol, fordításokat vállal majd, ha visszatér nejével Pestre, lakást kell bérelni, és megélhetési lehetőségeken töri koszorús fejét. A menyecske a heverőn szunnyad, vagy talán éppen a kertben jár, virágokat tép a nászszoba üvegkancsói számára. Két ember, a költő és hitvese, a boldogság önkívületében él. A költő bemártja a pennát a kalamárisba, hogy – mint jó költőhöz illik – azon melegiben rögzítse az érzéseket, melyek áthatják e napokban szívét és eszméletét. Természetesen a boldogság himnuszát készül papírra vetni. Egy pillantás az őszi pompájában lobogó kertre, aztán a kéziratpapírra hajol, s a huszonnégy éves költő gyöngybetűivel papírra veti a vers első sorát.

Még nyílnak a völgyben a kerti virágok…

A sort leírja, aggályos, csaknem eltorzult arckifejezéssel figyel. Az arc, melyet festők és rajzolók oly gyakran eszményítettek aztán, egy évszázadon át, a valóságban nem olyan harmonikus, mint a nemzet kedvencét látni szerette. A homlok, a szemek a zsenit tükrözik; de a fiatalkori éhezések, didergések, a nyomorúság és a betegeskedés keménnyé és szabálytalanná mintázták ezt a fiatal arcot. Most olyan pillantása, mint az őrülté. Nem lát, nem hall. A papír fölé hajol, sebesen rója a sorokat, néha föláll, jár néhány lépést a szobában, majd visszasiet az asztalhoz, valamilyen görcsös kényszerben borul a kézirat fölé, üveges pillantással, egyfajta önkívületben ír sort sor után. Pontosan olyan ez a jelenet, mint ahogy széplelkű vidéki kisasszonyok abban az időben az Életképek divatos költőjét elképzelhetik, „alkotás közben”, amint – a Múzsa csókjának pírjával homlokán – verset ír a sírba hervadt Etelkához vagy valamelyik alkalmi ideáljához, a tűzrőlpattant, népies barna kisleányok egyikéhez.

A költő e pillanatokban különös testi változáson esik át. Arcán aggályos komolyság tükrözik. Néha úgy figyel, úgy mered maga elé, mint aki végzetes, életbevágó pillanatban keresi a titkos szót, mely megmagyarázza bíráinak, az embereknek vagy az örökkévalóságnak titkát, a nagy per, az emberek örök perének titkos értelmét. Valósággal eltorzul arca e kínos figyelemben. Ha kívülről, az ablakon át nézi valaki az alakot s a jelenetet – s csakugyan, mit is adnánk érette, mi, az utókor olvasói, ha láthatnók Petőfit, amint papírra veti a Szeptember végén kezdősorait! –, azt hiheti, őrültet lát valamilyen érthetetlen, veszélyes foglalkozás közepett. A költő arckifejezése oly halálosan komoly, ahogyan az anya hajolhat halódó kisgyermeke, vagy egy vegyész a robbanóanyaggal töltött kémcső fölé. Az ember, aki e pillanatban e betűket papírra veti, sorsával nincs már e földi végzethez kötözve. A tér, az idő törvényei mintha nem kötnék e pillanatokban, a nehézkedés törvényét feloldotta valamilyen földöntúli akarat: költő és műve föld és csillagok között lebegnek.

Gyorsan ír, csaknem jelényekkel, s mégis szabályosan, minden betűt megrajzol, mint a régi papok a szent jeleket. Szavakat érzékel, melyek köznapi értelme útszéli.

Még nyílnak a völgyben a kerti virágok

– írja, s ez a füvészeti meghatározás prózában egy kertész naplójegyzete is lehet.

De íme sötét hajam őszbe vegyül már

– írja, s szívét összeszorítja valamilyen komor sejtés, melyet utólag hitelesnek és jogosultnak érzünk. A valóságban huszonnégy éves, mikor ezt a negédes-hivalgó, az elmúlással és öregedéssel kacérkodó sort lerögzíti.

A tél dere már megüté fejemet

– írja tovább, huszonnégy éves korában; s valószínű, hogy idősebb olvasói, például Vörösmarty, fejcsóválva észlelték az ifjú titán új verses művében ezt a költőien túlzó sort. Egy huszonnégy esztendős fiatalember levelében például nyegle túlzásnak tetszene ez a sor. De a vers árad, túl a költő személyén és személyes helyzetén; valamilyen időtlen valóság áll össze a sorokból, melyek hitelességét nem az életrajzi és anyakönyvi adatok jelentik, hanem az a mágia, mely e meteorológiai, majd életrajzi közléseket abban a titokzatos kémcsőben, ami a vers, csodálatos párlattá forralja. Minden szónak zenéje van, mely értelmesebb, mint a szó fogalmi értelme. Minden kép olyan, mint a kínai írásjelek: a képszerű jel mást is jelent, mint eredeti értelme, a napjegy egyszerre jelenti az égitestet, melynek sugarai nélkül elpusztul minden élet, de ugyanakkor jelenti a hatalmat, a dicsőséget, a boldogságot és az értelmet is. A szavaknak a vers geometriáján belül helyzeti értékük van, s a költő az alkotásnak csaknem öntudatlan pillanataiban az alvajáró biztonságával halad át a szavak és fogalmak meredélyén. Egy szóval több, s a vers kongani kezd, egy jelző hibás helyezése, s a sor, melyet a jelző tartani hivatott, értelmetlen lesz vagy erőtlen. Miféle munkát végez ez az ember? Szavakból, melyek elsőrendű értelme útszéli, épít valamit, ami méreteiben oly kínos-akkurátusan egyező, mint egy mértani képlet; értelmében több, mint amit a szavak mondanak; zenéjében vetekszik a szótlan, tiszta zene matematikai törvényszerűségével. Mit csinál, egy szál tollal kezében, ez a fiatalember, aki néhány pillanattal elébb úgy érezte, megszakad szíve a boldogság túlságától, s most papírra veti ez életérzés fonákját, a kísérteties jóslatot, hogy már nem él soká, s kedvese hamarosan eldobja az özvegyi fátyolt?… A vers felforr, a titkos párlat bugyborékol. De ez a földi valóságtól elrugaszkodott, lázas szemű ember az önkívületben is, amíg sebes kézzel rója a ritmikus sorokat, egy vegyész józanságával, egy matematikus hideg öntudatával, egy mérnök geometriai arányérzékével építi különös alkotását, az érthetetlen és egyszeri remekművet, melyben a magyar nyelv minden szépsége és az emberi sorsról szavakban rögzíthető mondanivaló varázsos teljessége vegyül. Ez a vers közel száz éve él. Zenéjétől andalodik minden nemzedék, amely magyarul ért. Egy ember, délután, a költői kastély egyik szobájában, papírra vetett néhány sort, s a világirodalom gazdagabb egy remekművel, az emberi fajta gazdagabb az életérzés harmonikus és tökéletes kifejezésével. Mi történt e pillanatokban a fiatalember lelkében? Miféle értelmi vagy érzéki folyamat indította el a hallásnak, érzékelésnek azt a különös élményét, melynek következménye egy remekmű? Valószínű, hogy most, mikor befejezte a verset, ő maga sem érti, mi történt vele. Arcán nagy kimerültség tükrözik. Az asztalra könyököl, lassan olvasni kezdi a föl nem száradt sorokat. Minden sor új és meglepő. Az első két szakaszt elolvassa, figyelmes kíváncsisággal. A harmadik szakasz elgondolkoztatja. Hallása kísértetiesen pontos: tudja ő jól, amit az irodalomtörténet, majd hivatott és hívatlan bírálók azóta oly gyakran megállapítottak, hogy a harmadik versszak nincs ugyanabból az anyagból, mint az első kettő, a befejező sorokat nem hatja át az áram, mint az előző sorokat: a titokzatos, égi üzenet, melynek ő csak tolmácsolója volt, az első két versszakban tökéletes kifejezést kapott, de a befejező sorokat már csak ő írta, a költő, biztos formaérzékével, csodálatos verselő készségével, mint aki nem ismeri mesterségén belül a lehetetlent. Tudja azt is, hogy a „teljes vers”, tehát az a költői alkotás, amelyet első betűtől utolsóig ugyanegy áram hat át, a legritkább tünemény a világirodalomban. De az első két szakasz megnyugtatja. Csakugyan, úgy hatnak a vers első sorai, mintha égi üzenetet rögzített volna, egy távírász jegyzőkészségével. Sóhajt, meghinti porzóval a kéziratot, felderül, Júlia után siet.

2

Példával folytatom: néhány hónappal később ez a költő a pesti, Dohány utcai háromszobás lakás egyik szobájában, késő éjszaka, megint csak verset ír. A lakótárs, Jókai, már hazatért és lepihen; a feleség, Júlia, nemzetiszín kokárdát varrogat. A közelgő forradalom nyugtalanságát kergeti az éjszakában a pesti utcákon a márciusi szél.

A verset másnap Nemzeti dal címen adja nyomdába Heckenast. A kispolgári lakásban, az alkotó költő körül, csend és házias békesség. A koltói napok merengő-boldog hangulata már elillant: komoly családfő ül az asztalnál, s ez a megállapodott családapa egy nemzet lelkéből akar másnap szikrát csiholni. A vers hamar elkészül. A költő felolvassa hitvesének; majd áthívják a harmadik szobából az álomszuszék Jókait is, hadd ismerje meg azon melegiben a rímes kürtjelet, mely hivatva lesz néhány óra múltán tettre és cselekedetre hívni a nemzet legjobbjait. A békés triumvirátus, a költő, hitvese és pályatársa, elégedetten olvassák a rigmusokat. A versnek tudatos lendülete van, úr, paraszt, mindenki megértheti: nem az értelemhez akar szólani, hanem a jellemhez és az indulatokhoz. Éjfélre végeznek is az olvasással, beszélgetéssel: a nemzeti forradalomnak van már hivatalos indulója, s a költő és életének osztályos társai nyugodtan lefeküsznek aludni.

Másnap elszavalja a verset – nem egyszer, fél tucatszor –, s a békés családi és baráti körben farigcsált induló tökéletesen beváltja a hozzá fűzött reményeket: úgy hat, mint a puskaporos hordóba dugott kanóc, vagy időszerűbb hasonlattal, mint az időzített bomba, melynek robbanását a becsapódás után is várni lehet, órákon át, heteken át. A nagy gyermek, a nép, úgy érzi, nem kell tanulnia ezt a tüzes rigmust: szívéből írták. Boldogan szavalják, szajkolják, úton-útonfélen. Ha szétszedjük és a próza nyelvére fordítjuk, e rímes sorokban is közhelyek tucatját találjuk. Már a kezdősorok:

Talpra magyar, hí a haza

– úgy hatnak prózában, mint valamilyen iskolai tornaünnepély nyitánya. A folytatás:

Itt az idő, most vagy soha

– diákkorunk longaméta-versenyeinek felbuzdult hangulatát idézi. A kérdés, melyet a költő e válságos órában nemzete elé tár –

Rabok legyünk, vagy szabadok?

–, férfias nyíltságával és nem éppen újszerű fogalmazásával úgy hat, mint egy képviselői kortesbeszéd sallangos-szalagos vezértétele. Könnyű szavú politikusok szokása, hogy a tömeget, melynek nem annyira értelmét, mint inkább indulatait akarják meghódítani, ilyen klasszikus egyszerűséggel fogalmazott kérdésekkel szorongatják. Általában ritkán esik meg az emberi fajta történetében, hogy egy tömeg, melyet a nemzeti vagy szociális szabadság eszméi hevítenek, a kérdésre, melyet egy költő vagy népszónok hasonló tömör egyszerűséggel fogalmaz meg, tagadóan feleljen, s a szabadság helyett a rabságot követelje, tömlöccel, cenzúrával, száraz kenyéren és vízen. Mindez, prózában, parasztfogás, annál is rosszabb: politikai közhely.

S a vers mégis gyújt, pontosan úgy, mint az időzített bomba: a lélek, melybe e szavak hulltak, a megrendítő élmény hatása után kezd csak ocsúdni. A vers elhangzik, másnap reggel, a Pilvax-kávéház márványasztalán, majd utcasarkon, a Nemzeti Múzeum lépcsőjén, mindenfelé, amerre a nemzeti forradalom nászmenete vonul, a márciusi esőben – egy nemzet forradalmi násznapja ez, nász a kor legnagyobb eszméjével, a Szabadsággal –, s visszhangzik a lelkekben. A veszélyek pillanataiban a nemzet ezzel a rigmusos bátorítással biztatja magát. Öreg emberek imakönyvükbe préselik a Nemzeti dal, a szabad sajtó első termékének gyűrött röplap-példányát, gyermekek szavalják úton-útfélen, delnők és népfiak betéve tudják, s őszinte pátosszal visszhangozzák. A vers e hónapokban mindig kéznél van, mikor a magyar csüggedni készül. E patetikus, kiszámított sorok úgy élnek a nemzet eszméletében, mint egy világi miatyánk igéi, egyfajta pogány imádság vallásos értelmű szavai. A költő maga később – nem sokkal később, hiszen személye körül az időnek más értelme van, mint közönséges halandók életében, s nincs már sok alkalma visszafelé nézni az időben és méricskélni művei jelentőségét! – „legkedvesebb költeményének” nevezi ezt a célzatos verset. A költemény, melyért abban az időben s később is még, néhány évtizeden át, bitó járt, felszívódik a nemzet lelkének öntudatába, s legjobb úton van, hogy kötelező iskolai olvasmány legyen belőle. De még ez a kétes dicsőség sem árthat e különös remekműnek – versek számára a „kötelező iskolai olvasmány” pályasora legtöbbször nem más, mint jele annak, hogy a vers halott, s elfér a hivatalos emlékezés díszes mauzóleumában! –, nem, ez a vers ma is gyújt, ma is a hitelesség érzését ébreszti a zsenge olvasóban. Évszázaddal később ugyanolyan erővel dobogtatja meg nebulók szívét, ugyanazt a nagyszerű pátoszt ébreszti az érett szellemű olvasóban, mint ébresztette az esős márciusi napon, mikor megszületett. A Nemzeti dalt költője „alkalmi vers”-nek írta: nem az örökkévalóságra akart hatni, hanem a pillanatra. De a költői pátosz ereje túlemelte a történelmi pillanat alkalmi jellegén a vers értelmét. A zengő-bongó hazafias és politikai közhelyek valamilyen elemezhetetlen, magyarázhatatlan erő hatásából többet mondanak, mint amit a rigmusba kötött szavak eredeti értelmükben jelentenek.

Ez a többlet, ami a verset élteti, a költészet, egy költő varázsereje. E tünemény természetét, mibenlétét hasztalan iparkodnánk elemezni. Egy nagy érzés hitelessége fűti a verset, olyan mélyárammal, a szenvedélynek és meggyőződésnek olyan sugárzásával, mely elől semmi korban, semmiféle korú és rangú-rendű olvasó nem tud kitérni – senki sem, aki ért és érez magyarul. A vers a magyarokhoz szól, alkalmi pillanatban fordul egy nemzet lelkiismeretéhez, de a pillanat fölött megszólít valamit az emberi lélekben, s e kérdésre örökké felelni kell. A vers forró fővel, de hideg szándékkal készült. Aki írta, politikusnak is kitűnő: tudja, hogy a tömeg, melyhez e szavakkal fordul, a pillanatban, mely válságos, az erkölcsi felszólítást pattogó, sallangos csomagolásban hajlandó csak elfogadni. A vers az utcára készül, s ennek megfelelően öltözik. Hangütése, ostorcsattogtatásra emlékeztető rövid sorai, karakán kiállása, a megszólítás közvetlen hetykesége, mindez tudatosan hordóra készült – csak éppen nem a politikus beszél e szavakkal a hordóról, hanem a költő, aki az alkalmi helyzetben a célszerű szavakkal is az örökkévalót mondja ki. „Talpra magyar!” – kiáltja a vers, s útszélibb keresetlenséggel már nem is lehet egy nemzetet megszólítani. De e megszólítás hanglejtése mégis varázsos, ünnepi. Ma, évszázad múltán, áhítattal ismételjük e szavakat: az alkalmi vers oly mélyen él a nemzet lelkének öntudatában, mint a törvénytábla vésett sorai.

3

E két példa tetszetős következtetésekre csábítja azt, aki a költői alkotás titkát iparkodik megérteni. Mindkét vers halhatatlan. Nyilvánvalóan egy költő alkotóerejének teljessége volt szükséges ahhoz, hogy e verses művek megszülessenek. A Szeptember végén csábító példa és alkalom lenne bizonyítani a személyes élmény ihlető erejét a költészetben. A költő legszívesebben az ősélményről beszél, minden ember elemi megrendüléséről, arról a megragadottságról, mely egyszerre cseng ki az ősnépek primitív rigmusaiból, s a magasabb rendű kultúrák dalnokainak remekműveiből: a félelemről és elragadtatásról, mely a szerelem és a halál tüneményével szemközt eltölti a halandó és boldogságra oly kevéssé alkalmas emberi lényt. Egy költő érzékeny lelke e versen át az ihlet kivételes állapotában olyan sejtelmes, zengő, élet és halál, boldogság és megsemmisülés határkérdéseit érintő dallammal felelt, ahogyan csak a legnagyobb zenei tételek, Beethoven vagy Chopin zenéje válaszoltak néha az emberi kérdésekre.

Nem lenne nehéz bizonyítani, hogy a költészet legmélyebb ihlete a szerelem és a halál. Ez a könnyű lehetőség rögtön figyelmeztet is az általános tétel veszélyességére. Mert a másik idézett remekmű, melyet ez a költő lelkéhez közel érzett, nem tartalmaz semmit a Szeptember végén elégikus témaanyagából, s mégis, ellenőrizhetően ugyanaz a mélyáram fűti, mint a nagy, személyes élmény érzelmes pátoszában fogant elégikus sóhajtást. Mi hát az ihlet? A szó csengése fellengzős. Megmondhatjuk-e, miféle témakör tud elsőrendű ösztönzést nyújtani a költő számára? A kérdés meddő. A világirodalom arra tanít, hogy a költő lelkében és idegrendszerében az ihletettség, tehát az alkotási kényszer okozója lehet akármilyen személyes vagy általános, magasztos vagy nevetséges tárgy, esetleges témakör. S mikor a kérdésre – „mi az ihlet?” –, az emberi alkotó szellem mibenlétének e legkülönösebb kérdésére választ keresünk, zavartan dúskálunk a bőségben, mellyel az emberi lélek alkotásain át válaszol a kérdezőnek. Platón „isteni őrület”-nek nevezte a költők ihletét. Egyfajta kóros lelkiállapotnak minősítette az életérzést, mellyel a költő a világ tüneményeire felel, mikor alkotásba rögzíti azt, ami a világban – amely nem statikus tény, hanem történés – megszólítja az alkotót. A nagy emberi alapérzések, a szerelem, a halálfélelem, a szabadságvágy éppen úgy elindítják a költő lelkében ezt a folyamatot, mint útszéli látványosságok, személyes emlékek törmelékei, alkalmi értesülések. Nincs titokzatosabb folyamat, mint mikor a költő lelke és idegrendszere, mint valamilyen rejtélyes kémcső, magába fogadja és átalakítja a világi élményt és érzékelést. A nyugati szél éppen úgy megszólaltatja ezt a misztikus hárfát, a költő lelkét, mint a téli puszta látképének emléke vagy egy ember neve. A megrendülés, mellyel egy remekmű kéziratát szemléljük, tanácstalanságunkból következik: nincs lélektani módszer, mely magyarázni tudná a csodát, hogyan lesz egy alkonyati pillanatból néhány soros rögzített örökkévalóság. A sorok, melyekben Goethe ezt az életérzést kifejezte, prózában banálisok. Nincs reménytelenebb vállalkozás, mint elmondani egy vers „tartalmi kivonatát”. A világirodalom legnagyobb verseinek „tartalma” közhelyek sorozata. Az ihlet forral, párol, alakít e közhelyekből valamit, ami ércnél maradóbb.

Az új fizika tanítja, hogy az egész mindig több, mint az egészet alkotó részek teljes összege. Az élettan elismeri ezt az igazságot. Az egyén több, mint mindaz, ami az egyént alkotja: ez a többlet, melynek nincs neve, a személyiség. A vers igazi értelme ilyen többlet: a nagy vers több, mint értelme, több, mint versmértéke, több, mint zenéje. A szavak, ha még oly tökéletes metrumba fogják is értelmüket, csak az értelmi küszöbig jutnak el lelkünkben; a vers, zenéjével, ütemével, s mindezen túl azzal a rejtélyes tartalommal, ami a nagy versből úgy árad, mint az egyéniség hatása egy emberből, mond értelmén és zenéjén túl is valamit. Mikor az ember, első megrendülésében, szavakkal fordult a környező világ titkosabb értelméhez, az Istenséghez, verses szavakkal iparkodott kifejezni félelmét, áhítatát és megrendülését. A vers, minden emberi közösségben, az ünnep nyelve. Isten és ember között közvetít, az élet és a halál partjai között didergő emberi lény számára ez az egyetlen lehetőség, hogy pátoszát, mely nélkül az emberi fajta létezésének nincs értelme, kifejezhesse. Egy vers igazi „tartalma” nyilván nem elsőrendűen az, amit mond, még csak nem is az, amit képekben és jelképekben sejteni enged. A vers legmélyebb értelme és tartalma az a mélyáram, mely az igazi, nagy verseket úgy járja át, mint az élet árama az organikus anyagot. Ahol a természetben kihagy ez az áram, az organikus anyag halott lesz, hideg és merev. A vers, melynek egyik sorát ilyen rövidzárlat balesete sújtja, zörögni kezd, mint a bádog. A legszebb gondolat, legnemesebb eszme, a tökéletes metrikus érzék, verselő készség sem tud segíteni többé az ilyen versen. A világirodalom tele van béna, hűdéses remekművekkel, melyeknek csak sorai élnek; maga a vers tökéletes mankón, verslábakon és műlábakon jár. A teljesség érezhetően kegyelem kérdése a költő számára. Kegyelem szükséges hozzá, hogy versét végig el tudja mondani. Néha csak a kezdő sorokat élteti ez a különös Erósz, néha csak a befejezés patetikus lehetősége éleszti a lankadó ihletet. Degas, a nagy festő szeretett verselni, és csapnivaló zöngeményeket írt. Bánatát elpanaszolta Mallarménak.  „A nagy verseket – felelte a költő – nem nagy eszmékkel, hanem pontos szavakkal írják.”

Pontos szavakkal, s még valamivel: Erósz kegyelmével. Nevezzük Erósznak ezt az áramot, abban a mélyebb, vallásos értelemben, ahogyan Platón és Szókratész nevezték és értelmezték az elevenek világát mozgató Szellemet. A vers, amelynek nincsen Erósza, halott remekmű. Elolvassuk, megcsodáljuk a nemes alapeszmét, a csillogóan helyezett szavakat, s közönyös elismeréssel lapozunk odább. Aztán egyszerre megzendül a vers egyik sora: mintha megnyílna az ég, és az Isten szólna hozzánk. Mi történt? Mi e kinyilatkoztatás értelme? A költő megteremtette e sorral az összeköttetést Erósz és műve, az ember és a világszellem között. Nem csodálatos, hogy a költők minden társadalomban – a primitív népek társadalmában éppen úgy, mint a korszerű nagyvárosokban – úgy élnek az emberi képzeletben, mint jámbor ördöngösök, pogány papok, akik ápolják az összeköttetést az ember és az elveszett rítus között, mely az istenihez vezet. Ez a mesterségük. Módszerük szertartásos, vallásos. A tömeg – minden korban – kissé elkerüli s félénken tiszteli őket, mint a megszállottakat.

4

E megszállott ember titkát semmiféle lélekkutató módszer segítségével sem tudjuk megfejteni. Rilke, egy fiatal költőhöz címzett szép levelében, iparkodott felelni a kérdésre, mi szükséges ahhoz, hogy a költő lelkében vers legyen a világ valamilyen cselekményéből vagy anyagi hulladékából. A levél oly szép és költői, mint egy vers. De a költő csak költészettel tudott felelni az ihlet és az intuíció csodájának kérdéseire. Elmondja, mit is kell tudni az emberek dolgairól, a boldogságról és a szomorúságról, a szerelemről és a halálról, a szegényekről, a nagyvárosokról, a reggelekről, mit kell olvasni, szenvedni, csodálkozni ahhoz, hogy e megszámlálhatatlan sok tapasztalás teljességéből kicsorduljon egy vers… A válasz költői. De az ihlet értelemfölötti csodáját nem magyarázza meg Rilke levele sem. Minden alkotó ember ismeri a ritka megrendülést, mikor az esetleges anyag, mellyel munka, életmód, olvasás közben csodálatos módon találkozott, bizonyos inkubációs idő leteltével élni kezd eszméletében, parancsoló erővel szól az alkotó ember lelkéhez, megszólítja legjobb énünket, és így kiált ránk: „Alkoss meg! Csak te alkothatsz meg.” A költő ilyenkor józan önkívületben és mély alázatban engedelmeskedik.

A személyes ihlet rejtélyét magyarázni nem tudjuk. De látjuk azt, hogy az emberi fajta életében időről időre megszólaltat egyfajta közös ihlet nemzedékeket. Ez a tünemény az emberi szellem mindenfajta alkotóterületén jelentkezik. Különös meddőségek után, minden kultúrán belül, időnként és korszakonként lázas tevékenység észlelhető a műveltség, a kutatómunka vagy a művészet bizonyos munkaterületein. A jelenség legtöbbször általános: egy kultúra hirtelen virágozni kezd, a művészet és a tudomány, az irodalom és a zene egyszerre szólalnak meg, csaknem egyformán értékes alkotóerők jelentkeznek a matematikában és a festészetben, a zenében és a vegyészetben, az irodalomban és a fizikában. Észlelhetjük ezt a tüneményt bizonyos elhatárolt kultúrterületeken, de észlelhetjük a kultúra nagy egységein belül is. A nyugati műveltségnek ilyen alkotó életszakaszait ritkán sajátítja ki egy nemzet vagy egy szellemi csoport: fajok és országhatárok felett, csaknem egyidejűleg szólalnak meg különféle nyelveken egy új kultúrfejezet munkásai és kiválasztottjai. Korokban, mikor a szellemi eszmecsere lehetőségei korlátozottak, csodálatos találkozásokat észlelhetünk: mintha évszázadokkal a rádió és a telefon előtt, az újságok és a pontos postajáratok rendszeresített intézményei előtt, bizonyos lelkialkatú emberek mindent tudnának egymásról. Erasmus Európájában a posta lassan és megbízhatatlan utakon jár, de mindarról, ami Erasmus lelkét foglalkoztatja, egyidejűleg tud Morus Tamás Londonban és Luther Wittenbergában. Az emberi lélek, minden korban, különös erővel keresi a kapcsolatot a lelkekkel, melyekhez köze van. Ma úgy mondanók – s ez a hasonlat nemcsak technikai értelmű –, bizonyos lelkek egyforma hullámhosszon keresik egymást a térben és az időben, egyforma bensőséggel kérdeznek és felelnek, akkor is, ha nincs módjuk megtalálni a személyes érintkezés lehetőségeit. Nincs ebben semmi csodálatos, sem természetfölötti: ha bizonyos gázneműekkel töltött rádiólámpák és villanyos sugárzások segítségével az emberi gondolat akusztikai valóság tudott lenni a térben és az időben, miért ne továbbíthatna az emberi lény maga, ez a csodálatos leadó és felvevő készülék, ez a nemes áramokkal táplált adó- és vevőállomás üzeneteket, dallamokat, gondolatokat a téren át egy másik lélek számára? Az emberi világ időnként megtelik egyfajta sajátos értesültséggel, kontinensek fölött terjed a híre annak, hogy a szellemi világkép megváltozott, mert egy ember – valahol a világban – nagy erővel és minden következménnyel mondott ki egy igent vagy nemet, fogalmazott meg egy alapismeretet vagy egy költői szépségű igazságot. A telefon, a rádió, a korszerű közlekedési eszközök személyesebbé varázsolták az emberi érintkezést – de az emberek e rendkívüli gépi eszközök nélkül is, minden korban, minden időben érintkeztek egymás lelkével, a tér beláthatatlan távolságain át is.

Így tudnak egymásról az emberek, minden korban, mikor egy ember vagy egy emberi közösség valami lényegeset vagy újat mond ki a világról, az emberi fajta természetéről, az ember és a világ viszonyáról: így tudnak egymásról, csodálatos egyidejűséggel, minden korban mindazok, kiknek lelki berendezése, jelleme, értelmi vagy rendszerbeli képessége bizonyos érdeklődési azonosságot mutat. Bólyai Farkas marosvásárhelyi matematikai kalamitása, a számára ismeretlen orosz kutatónak egyidejű versenyfutása egyazon tudományos témakörön belül: a szellem világában sűrűn ismétlődő tünemény. Úgyszólván nincs tudományos felfedezés, mely ne foglalkoztatna egy időben embereket, akik egymás tudományos munkásságáról, módszereiről sohasem hallottak: a szellem világa időnként telítődik egy problémával, melynek megoldása egyidejűleg csapódik le egy orosz, magyar vagy dél-amerikai kutató lelkében és műhelyében. Az elsőbbség sokat vitatott kérdése csak az érdekeltek számára jelentős: az emberi szellem munkája minden időben szintetikus, s néha úgy tetszik, mintha nem is a kutató választaná a problémát és témakört, hanem a probléma választaná ki a megoldásához, kifejezéséhez szükséges és alkalmas munkatársakat. A renaissance, a humanizmus, a XIX. század materializmusa szintetikus élmény az emberiség számára. Olyan korokban, mikor a könyvnyomtatás kezdetleges, mikor a posta heteken, hónapokon át döcög a szomszéd országba is, mikor újságoknak még nyoma sincs, az emberek, a kutatók, gondolkodók, művészek egymástól nagy térbeli távolban élő csoportjai csaknem egyidejűleg kezdenek bizonyos formanyelven beszélni, az emberi érdeklődés ugyanegy történelmi pillanatban fordul az emberi lélek, ízlés, a világ rejtett titkai, a távolság, a földrészek vagy az égtájak rejtélyei felé. Mintha valamilyen örvendetes esemény híre futamodnék az emberi családban, úgy üzennek és felelgetnek egymásnak a rokon lelkek. Egy nagy egyéniség, egy lángész hivatott csak arra, hogy véglegesen kimondja azt, ami egy kor formanyelvének megfelelően időszerű és kifejezhető: de a renaissance nagy kultúrtüneményét mégsem lehet egyetlen költő, művész vagy tudós nevéhez rögzíteni. Kopernikusz világszemlélete, mely alapjaiban rázkódtatta meg a ptolemaioszi világképet, csak összegezése a névtelenek, az elkallódott tehetségek egyértelmű megfigyeléseinek és következtetéseinek. A lángész nagy erővel és cáfolhatatlan fogalmazásban kimondja azt, ami a kor lelkében megérett: de az érési folyamat független a lángész akaratától. A költő, mikor témájával és műfajával viaskodik, s a személyes ihlet csodatevő varázslatától reméli az egyszeri remekmű csodáját, joggal hiheti, hogy az érthetetlen, fájdalmas és különös feladat, melyre vállalkozott, személyes és egyéni. De ha az emberi szellemtörténet egészét vizsgáljuk, látnunk kell, hogy az „irányok”-nak, „divatok”-nak, „iskolák”-nak nevezett irodalmi áramlatok legalább olyan erővel szólaltatják meg a költőket, mint a költők e műfajokat. A virágének egy időben csendül föl költők százainak lantján Európában – nem egyes költők szólalnak meg itt, hanem a műfaj, száz és száz lanton át. Ezt a folyamatot végigkísérhetjük a műfajok történetének regényes fejezetein. Egy-egy erős tehetség természetesen kivételes tökéllyel tudja feltárni egy műfaj rejtett szépségeit. De a kivételes tehetség csak kivételes képességekkel engedelmeskedik a műfaj parancsszavának; a költő az alkotás önkívületében is egyfajta alázatot érez, mintha csak végrehajtana egy felsőbb parancsot. Az ihletnek, mely az emberi szellemet alkotásra serkenti, az „isteni őrület”-nek különös törvénye van: nemcsak a kiválasztott egyént szólítja meg, hanem egy nemzedék legjobbjait. Ez a magasabb rendű, személyfölötti ihlet szerencsés pillanatokban nagy emberi közösségeket, nemzeteket, igen, nemzetek fölött hatalmas, fajtákon, nyelveken, országhatárokon túl is együttműködő kultúrköröket kényszerít egy szemlélet, igazság vagy ismeret kimondására. A nyugati kultúra, minden nemzeti, világnézeti ellentéten túl, egységes szellemi tünemény. Fejlődése nem egyes emberek akaratán és szándékán múlik, hanem a titokzatos összjátékon, mely egy nemzedéket egyidejűleg kényszerít, hogy kimondjon egy ismeretet, melynek megismeréséhez és kifejezéséhez szükséges érési időszak betellett. Az a titokzatos „add tovább”, a gyermekkor derűs játékának ez az eszmei szférákban is folytatott, megnemesedett módszere, az összjáték titka, a konszenzus egyértelmű egy korszak szellemi magatartásának jelentőségével. A zseni, aki műve magányában rejtettnek és magányosnak hiszi magát, nincs olyan egyedül, mint képzeli. Az ösztönzések, melyek egy igazság és egy formanyelv kifejezésére késztetik, személyfölöttiek: egy tudományos vagy művészi hajlamú nemzedék egészének ösztönzései. Max Planck, az atomfizika egyik megteremtője mondotta, hogy a tudományos kutatás gyakorlatában hosszú időre menthetetlenül törések és szakadások következnek be, mihelyst egyetlen nemzedék valamilyen okból a szellemi megismeréstől idegen feladatkörökkel kezd elsőrendűen foglalkozni, például politikával vagy világnézeti kérdésekkel – az ilyen nemzedéknek talán jellegzetes nyoma marad majd a politikában, de e nemzedék kutatómunkájának hiányosságait hosszú időkön át megsínyli a tudomány. Ha a kutatás szellemi vállalkozásának összjátéka nem teljes, öntudatos és föltétlen, ha az egymást követő nemzedékek az „add tovább” cinkosi jelével nem közvetítik elsőrendű meggyőződéssel szakmai ismereteiket, hasztalan a magányos zsenik minden erőfeszítése, a tudományos szemlélet egészének szintje lesüllyed. Amit Planck a nemzedékek kutatómunkájának szintéziséről mondott, érvényes a szellem minden alkotóterületén, így elsőrendűen a művészetben és az irodalomban is.

5

„Spanyolországnak vannak nagy szellemei – mondotta e század elején Ortega y Gasset –, de nincs szellemi gerince.” A spanyol gondolkodónak e megállapítása az elmúlt évtizedekben kísérteties igazsággal teljesedett be. Nemcsak Spanyolországban igaz ez a tétel, hanem érvényes Európa szellemi életének egészére.

Ne tévesszenek meg a magányos, nagy szellemi jelenségek, a homályban lobogó őrtüzek fényei: Európának ma is vannak nagy írói, művészei és tudósai, de nincs egységes szellemi élete. Nincs szellemi egysége abban az értelemben, ahogyan volt – minden társadalmi, vallási vagy nemzeti meghasonlás ellenére – a renaissance, a humanizmus idejében vagy a materializmus nagy századának diadalmas évtizedeiben. Nagy szellemek ma is vannak a nyugati kultúrán belül, de ezek a szellemek csigolyák csak, melyek nem állanak össze gerincnek. Európa szellemi képlete ma nem az öntudatos irodalmi, művészi vagy tudományos erők összjátékának következménye, mint volt még az elmúlt században is: magányos alkotótehetségek viaskodnak mindenfelé, keresik az igazság és a szép kifejezésének új módszereit. Magányuk döbbenetes. A szellemi alkotó ember talán soha az emberiség történetében nem volt még ilyen egyedül. Nézzük a mi kisebb s mégis oly gazdag szellemi világunkban, csak százéves távlatban a példákat, s látnunk kell, hogy a pillanat, mikor Petőfi a Szeptember végén bűvös sorait vagy a Nemzeti dal gyújtó igéit papírra vetette, nem volt magányos pillanat a költő számára: tragikus volt, nagy feszültséggel, igen, a végzettel telített, de nem volt magányos. Petőfi nemzedéke „szellemi gerinc” volt, e nemzedék szellemi élete összjáték volt – s milyen gazdag, milyen öntudatos, milyen lendületes és bátor összjáték! A személyfölötti ihlet, mely e nemzedék teljességét fűtötte, forró leheletével áthatja és sugalmazza a magyar XIX. század teljességét. És nézzük meg századunk elején az Ady-nemzedéket: milyen színes különbségek, mennyi változat, mily különböző egyéniségek, a tehetségnek milyen bősége és változatossága, de az egész, együtt, mégis nemzedék, melynek közös ihlete, közös ösztönzése van! Mindegyik mást mond és másképpen mondja, s mégis mintha ugyanaz a lélek, sugallat, ihlet késztetné szólani e nemzedéket! Ma nem látunk hasonló összjátékot szellemi életünkben – s mentségünkre vagy panaszunk fokozására mondjuk ki: Európa szellemi életének egészében –, a magányos viaskodók, a magukra hagyott, társ, nemzedéki szellem, közös segítség és segítő szándék nélkül alkotó, védő, magyarázó tehetségek tragikus jelenségeit szemléljük.

A magányos zseni talán teremt remekművet; de szellemi összjáték, a nemzedék közös ihlete nélkül egy korszaknak nincs szellemi magatartása. A válság, melyben a nyugati műveltség elmerülni látszik, nem egyes szakmák válsága: nincs külön politikai és külön orvostudományi, nincs külön társadalmi vagy gazdasági és külön irodalmi válság. Egy műveltség válsága mindig szintétikus, aminthogy e válság megoldása sem lehet egyes zsenik alkalmi javaslatainak gyakorlati megvalósítása: egy nagy emberi közösség, a nyugati műveltség egésze akkor találhatja csak meg újra szerepének és hivatásának igazi értelmét, ha a válságos korszak alkotó szellemeinek egésze, egy szellemi nemzedék a közös, személyfölötti ihlet öntudatában kezd alkotni, elrendezni, jóvátenni és teremteni. Mi hát e közös ihlet legmélyebb értelme és sugallata? Ha megfigyeljük az emberi fajta szellemtörténetének nagy válságait követő alkotó időszakokat, azt látjuk, minden nagy alkotó nemzedék közös ihletének, szárnyalásának, kifejlésének feltétele a szabadság és a humánum eszméje volt. Korokban, melyek szükségből vagy a szájas önkény parancsára ez eszméket megtagadják, rövidzárlat következik be a szellemi életben, a gondolkozás láthatára elsötétül. E homályban hasztalan lángolnak s égetik el magukat magányos szellemek. Csak a humánum és a szabadság légkörének van olyan oxigéntartalma, amely lángra tudja lobbantani egy emberi nemzedék teljességének kutató mécseseit. Minden nagy teremtő korszak ezt a két eszmét kereste, vallotta, ennek jegyében léptek máglyára tudósok, akkor is, ha közvetlen szóval nem beszéltek ez eszmék politikai, társadalmi értelméről. A szabadság és a humánum eszméje sugallta minden korban azt a közös ihletet, melyből nagy nemzedékek teremtőerőt, közös szándékot, művészi, irodalmi, erkölcsi és tudományos alkotóakaratot merítettek.

Az egyén művészi alkotóerejének misztériumát megfejteni nem tudjuk. A művész témaköre egyértelmű a világ felületével és mélységeivel: az érzékelhető és az érzékfeletti világ minden tüneménye elindíthatja a művész, a költő, a tudós lelkében az alkotás folyamatát. De látnunk kell, amint időről időre fellobban az emberi lélekben a közös szándék, új formanyelven fejezni ki az örök és igaz erkölcsi tapasztalást, az ember viszonyát az Istenhez, emberhez és világhoz: s e közös szándék közös ihletője minden korban a szabadság és a humánum eszménye. A fellázadt ösztönvilág mocsarából időnként felgőzölgő ködök időlegesen elhomályosíthatják az emberi láthatár e fényes eszményeit, de az alkotó ember – s ha van vigasztalás, akkor e tragikus magányosok számára ez lehet az egyetlen vigasz – az értelem erkölcsi erejével végül mindig átvilágítja e mérges gőzöktől homályos korszakokat. Az emberi léleknek időtlen, közös ihlete van, mely túlemeli az ösztönök minden alantasságán, s mikor legsötétebbnek rémlik a szellemi láthatár, ez ihlet érintésére, mindig újra és újra, csodálatos fények kezdenek világítani.

{1} Székfoglaló a M. Tud. Akadémia I. osztályának 1943. december 6-án tartott ülésén.