A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Love Me Forever

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 1996

A magyarul Szeress örökké címmel, 1997-ben megjelent regény új fordításban.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

A sorozatban megjelent:

Álmaim férfija

Szeress mindörökké

A szerelem nyomában

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Text copyright © 1995 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-125-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Aaronnek, hálával és szeretettel

1. fejezet

– Lachlan, van-e még benned élet, pajtás?

Nos, ez erősen kétséges. Sőt, ebben a pillanatban nem is túl kívánatos. Bár a sebe nem annyira fájdalmas, mint inkább bosszantó volt, Lachlan MacGregor csak hevert ott elnyúlva, s miközben vérét beitta a föld, rá kellett ébrednie arra, hogy nem ő maga, hanem inkább csak a büszkesége szenvedett gyilkos csapást. Elég baj az, hogy a MacGregor-klán lairdje odáig süllyedt, hogy közönséges haramiaként él. De hogy közben annyira ostoba legyen, hogy még meg is sebesül…

– Lachlan? – hangzott el újra a kérdés saját klánjának egyik tagjától.

– Az áldóját, ha nem vagyok holt, akkor annak kellene lennem! Úgyhogy nem kell azon törnöd a fejed, hogyan viszed majd haza a testem eltemetni, Ranald. Hagyd csak itt megrothadni, ahogy azt meg is érdemli.

– Hát nem megmondtam, Ranald, hogy ne aggódj? – nevetett fel halkan a másik oldalán Gilleonan MacGregor. – Holmi nyavalyás kis angol pisztolygolyónál több kell ahhoz, hogy leterítse ezt a böhöm testet.

Lachlan válaszképpen mindössze felhorkant. Ranald eddig azért bökdöste, hogy lássa, él-e még, de most felsóhajtott.

– Hát igen, tudtam ám – jelentette ki, hangjában a dicsekvés és megkönnyebbülés különös elegyével. – Én csak amiatt aggódtam, hogyan kerül majd fel a lovára, ennyi az egész. Mert ha magától nem, akkor tényleg itt fog megrothadni… Mi ugyan fel nem tudjuk rá rakni, még ha mindketten próbáljuk is.

– Á, nem lesz azzal semmi gond. Még emlékszem, amikor gyerekkorában egyszer tüzet gyújtottam a hatalmas csülke mellett. Egész rendkívüli, milyen fürgén mozog még egy MacGregorhoz hasonló nagydarab férfi is, ha…

Lachlan halkan felnyögött, mert ezt az esetet ő maga is tisztán fel tudta idézni. Gilleonan újra felnevetett, Ranald viszont csak csettintett a nyelvével.

– Azt azért nem próbálnám ki a helyedben, kuzin – dörmögte igen komolyan. – A tűz felhívhatná az angolok figyelmét arra, hol vagyunk, már amennyiben elég bolondok ahhoz, hogy továbbra is űzzenek-kergessenek bennünket.

– Igaz, de abban az esetben nem lenne szükség tűzre, ha a laird várt volna azzal, hogy leessen az átkozott lováról egészen addig, míg szépen haza nem érünk. Tekintve azonban, hogy nem várt, ámde itt fekszik elterülve, van-e egyéb ötleted?

– Nekem van – szólt közbe Lachlan mogorván. – Mi lenne, ha kitekerném mindkettőtök nyakát, és akkor már hárman rothadnánk itt?

Két rokona tudta, mennyire érzékeny Lachlan a két méter négy centis termetére tett célzásokra. Pontosan azért hergelték, mert abban reménykedtek, ettől olyan dühbe gurul, hogy magától is felpattan valahogy – annyira dühös azonban talán mégsem lesz, hogy végezzen velük.

Mindent figyelembe véve, egyelőre nem lehetett pontosan tudni, mennyire munkál benne a harag, ezért Ranald mindössze ennyit kockáztatott meg: – Lachlan, ha neked egyremegy, én inkább nem az angol határ közvetlen közelében rothadnék meg. Nem mondom, otthon, a skót felföldön már nem lenne annyira ellenemre a dolog, de ezen a vidéken… neeem, egyáltalán nem tetszik az ötleted.

– Ebben az esetben mindketten fogjátok be a szátokat, ha ugyanis hagytok pár percet pihenni, akkor tán még azt a szívességet is megteszem nektek, hogy egyedül mászok vissza a lovam hátára. Vagy legalábbis megpróbálom.

Felvetésére néma csend volt a válasz. Ezt úgy értelmezte, hogy társai hajlandók megadni neki azt a kis nyugalmat, amit kért. A bökkenő mindössze az volt, hogy pihenő ide, pihenő oda, saját maga is kételkedett abban, hogy képes lenne a szükséges erőfeszítésre. Az ereje percről percre fogyott, szinte érezte, ahogy vérével együtt szivárog el a testéből. Átkozott seb! Ha nem érezte volna a belé csapódó golyó csípését, meg sem tudta volna mondani biztosan, hogy valahol a mellkasa környékén érte a lövés. Felsőteste már azelőtt elzsibbadt, hogy lefordult volna a lóról, ám miután nagyot puffant a földön, megint belényilallt a fájdalom. Ezt újra csak óriás termetének köszönhette. Ha ő egyszer elzuhant, akkor mindig eget-földet rengetően hatalmasat esett.

– Fogadnék, hogy megint elkalandozott a figyelme, ezért is tudták meglőni – kezdte rá újra Gilleonan, amikor Lachlan jó néhány perc elteltével sem moccant meg. – Már több mint egy éve ez van… folyton a helyre kis vörös hajú leányzóról ábrándozik, akit az a bizonyos angol személy elorzott tőle.

Lachlan tudta, hogy unokafivére mindössze fel akarja ingerelni ezzel, hátha akkor feltápászkodik, és többé nem kell miatta aggódniuk. Sikerült is felhergelnie, a fenébe is, mert Gilleonan megjegyzésében sajnos igen sok volt az igazság.

Amikor eltalálták, valóban a lángvörös hajú, éjkék szemű Meganre gondolt éppen, a lányra, akinél szebbet még sosem látott. De hát mindig ő járt a fejében, ahányszor csak az angol határ közelében zsiványkodtak, mert itt találkozott a leányzóval… és itt is veszítette el. Természetesen máskor is elmélázott rajta, túlságosan sokszor is, no de ez az ő baja volt, és mint ilyen, rá kellett bízni, mit kezd vele, nem pedig kibeszélni! Nem számít, miféle célból!

– Elvettem az angoltól – helyesbített mormolva Lachlan. – Ő csak visszaszerezte. Kis különbség.

– Visszaszerezte, és mellékesen kiverte belőled a…

Ez a megjegyzés vért kívánt, és bár Lachlan ütése elég erőtlen volt, mégis sikerült úgy meglegyintenie a mellette guggoló Gilleonant, hogy az kibillent az egyensúlyából és fenékre huppant. Meglepetten felhördült, pedig pontosan ebben a reakcióban reménykedett, ezt várta el a klánja fejétől.

Ranald azonban felkacagott.

– Nagyszerű, Lachlan! És most, ha hajlandó lennél ugyanennyi lelkesedést áldozni arra, hogy fellódítsd a nagydarab testedet arra a picinke lovadra, akkor már mehetnénk is haza, hogy Nessa elláthassa a sebedet.

Lachlan felnyögött. Gilleonannak ugyanaz juthatott eszébe, mint neki, mert rátámadt Ranaldra: – Elment az eszed, ember? Inkább hanyatt-homlok menekülnék az ellenkező irányba, ha az várna rám, hogy Nessa kezelésbe vesz. Mert az a leányzó addig erőszakoskodik, addig nyaggat, míg csak összekapod magad valahogy. Először persze még bőg egy sort… Ó, annyi szent, hogy felfordul az ember gyomra tőle!

– Gondolod, hogy a lairddel is ilyen pattogósan viselkedne? – vonta fel kérdőn a szemöldökét Ranald.

– Biztosra veszem, hogy igen – motyogta Lachlan. És milyen méltó büntetés lenne az ostobaságomért, tette hozzá magában.

Ezt fejben tartva átfordult, aztán nagy keservesen négykézlábra küzdötte fel magát. Szeme előtt mintha minden homályba borult volna – habár az is igaz, hogy már eleve nem sokat láthatott, mivel elég sötét volt. Holdtalan éjjel, remek idő az útonálláshoz. Csakhogy a merengés és a fosztogatás nem illik össze, és Lachlan tudta, kénytelen lesz tenni valamit ez ügyben – már amennyiben túléli a jelenlegi helyzetet.

– Fordítsatok csak arra, amerre az a picinke jószág áll – kérte barátait.

Azok ennél többet is tettek, amennyiben segítettek neki feltápászkodni. Végül azonban többet ártottak az egésszel, mint használtak volna, s Lachlan ezért morogva lerázta őket magáról. Valahogy nagy keservesen visszamászott a nyeregbe, két társának pedig sikerült hazakísérnie, habár később alig tudta felidézni magában a hosszú, gyötrelmes utat, amelynek során többször is megálltak, hogy kezeljék a sebét, mielőtt Nessa a keze közé kaphatta volna.

Amire persze végül így is sor került, és igen idegtépő három hétnek kellett eltelnie, mire a férfi kijelenthette, hogy Nessa hagyja őt békén, sőt hogy hallgasson a parancsára. A lánnyal az volt a legfőbb gond, hogy azt hitte, fülig szerelmes Lachlanba, s biztosra vette, egy szép napon még összeházasodnak, habár a férfi semmiféle módon nem bátorította. Nessának azonban már az elegendő volt, hogy Lachlan nem udvarolt komolyan senki másnak. De hát mikor is lett volna erre ideje, amikor már oly ifjú korától az ő vállát nyomta egész klánja sorsa?

Nessa a házában élt, akár a klán több más tagja, s amióta csak Lachlan az eszét tudta, mindig láb alatt volt: gyerekkorában együtt játszottak, később pedig, amikor érdeklődni kezdett a női nem iránt, élete megkeserítője lett, mivel a fiús természetű vadóc úgy érezte, hogy a férfi nem kezeli nőként. Nessa öt évvel volt fiatalabb a huszonhat éves Lachlannál, hihetetlenül parázs temperamentuma volt, és gyakorlatilag ő vezette a háztartást azután, hogy a férfi apja meghalt, s mostohaanyja a MacGregorok minden mozdítható értékével elszökött – ezzel nem hagyva más lehetőséget a fiatalember számára, mint azt, hogy útonállásból legyen kénytelen élni.

Azt mesélte ugyan a szépséges Megannek, hogy a családja mindig is fosztogatással foglalkozott, csakhogy ez nem volt igaz. Legalább kétszáz éve fordult elő utoljára, hogy rokonai közül valaki éjnek évadján az országutat járta, s akkor sem annyira a kincsesládák megtöltése volt a céljuk, mint inkább az, hogy más klánok életét pokollá tegyék. A főként királyi adományokból származó MacGregor-vagyont tovább növelte jó néhány éles elmével megtervezett vállalkozás, no meg egy jó kezű szerencsejátékos – csakhogy súlyos összegekbe került az ódon vár rendbehozatala, az évente sorra kerülő számos esküvő, s a klán tagjairól való gondoskodás.

Ami a földeken termett, azt azonnal elfogyasztották, s a kis birkanyájak és marhacsordák sem voltak képesek rendszeresen ellátni a teljes háztartást – de hát ez mindig is így volt. Kudarcot vallott az egyetlen befektetés, amely eddig még minden évben fialt annyit, hogy épp elegendő készpénzhez jussanak belőle. De még így is elboldogultak volna, ha nincs Lady Winnifred.

Lachlannak azonnal elborult az arca, ha arra gondolt, milyen árat kellett klánjának fizetnie a mostohaanyja miatt. Nem ő nevelte fel, de már kamaszkorától fogva ott élt velük Kregora várában – tizenkét esztendőn át volt az apja felesége, s ez idő alatt Lachlan nem érzett különöset a nő iránt. Lady Winnifred egyszerűen csak ott volt, környezete részeként, időnként rá-rámosolygott, ennél több azonban nem telt tőle, mivel túlságosan is felszínes volt ahhoz, hogy törődjön a gyerekekkel – főként magával foglalkozott, no meg természetesen a férjével.

Senki sem sejthette, hogy a nő voltaképpen egy tolvaj, pedig az volt. Egy hét sem telt el a férje halála után, s Lady Winnifred már el is tűnt – vele együtt Lachlan teljes öröksége. Több mint egy éven át keresték, de nem akadtak a nyomára. Úgy tűnt, a rablást és szökést nagyon is jól eltervezte, minden apró részletre odafigyelt. Ez még több csúfságra világított rá a nő jellemében, pedig már eleve nem sok jót tételeztek fel róla.

Most, három évvel később, Kregora vára még mindig erősen romos állapotban volt, mert Lachlan nem tudott annyit rabolni attól a néhány angoltól, akinek útját állta a határnál, hogy megjavíttassa a régi épületet. Ugyanakkor arra sem volt hajlandó, hogy többet lopjon, mert tartott attól, hogy esetleg túl sokat ragad el valakitől, s ezzel azt a szerencsétlent keveri pénzügyi bajba – még ha csak egy nyavalyás angolról is volt szó. Hiszen őt is ugyanez nyomasztotta, s csak nagy nehézségek árán volt képes élelemmel ellátni azokat, akik tőle függtek. Az adott helyzetben az esküvőket elhalasztották, s a klánnak akadtak olyan tagjai, akik elhagyták a skót felföldet, annak ellenére, hogy az egész életüket ott élték le.

Lachlant arra nevelték, hogy tökéletesen tisztában legyen a kötelességeivel, csakhogy nem láthatták előre, milyen helyzetet idéz majd elő a váratlan pénzhiány. Huszonhárom éves korában még nem készült fel ennek a tehernek az elviselésére. Huszonhat évesen még rosszabbnak találta a helyzetet, de képtelen volt rájönni, mi módon hozhatná rendbe a birtok dolgait úgy, hogy az ne hagyjon keserű ízt a szájában, mint az útonállás. Már most el volt adósodva annak a kevés, vagyonos rokonának, aki még tartotta velük a kapcsolatot. A kastély minden értéktárgyát már régen pénzzé tették.

A kilátások nyomorúságosak voltak, s ezért bár még fel sem épült a sebesüléséből, máris magához hívta két szívbéli bűntársát, Gilleonant és Ranaldot, hogy megtárgyalják a helyzetet.

Gilleonan a másod-unokatestvére volt, néhány évvel idősebb Lachlannál, Ranald pedig harmad-unokatestvér, és egy esztendővel fiatalabb. Egyikük sem a várban lakott. Mindkettejüknek a közelben volt háza, bár a leggyakrabban Lachlannál időztek – ahogy ezen a szeles novemberi estén is, amikor együtt telepedtek le enni.

Lachlan megvárta, míg mindannyian végeznek szerény vacsorájukkal, s csak aztán jelentette be: – Nem válik be a dolog.

Minthogy barátai már sejtették, hogy mit készül megbeszélni velük, nem is kérték, hogy fejtse ki világosabban, miről beszél.

– Elég jól bevált, mielőtt lelövetted volna magad – mutatott rá Ranald.

– A sebesülésemnek semmi köze a nyilvánvaló kudarchoz. Nézz csak körül, Ranald – biztatta Lachlan, majd a nyomaték kedvéért elismételte: – Nem válik be a dolog.

Nem kellett különösebben éles szem ahhoz, hogy lássák a halványabb foltokat a faburkolaton, ahol hajdan festmények lógtak, a kiürült porcelán étkészletes szekrényt, az asztalról hiányzó míves kristály- és ezüstkelyheket. Ezek a holmik persze már igen régen eltűntek – barátai talán már el is felejtették, hogyan festett az ebédlő még Lachlan apjának életében.

– Azt mondod, nem lesz több zsiványkodás? – kérdezett rá Gilleonan.

– Inkább azt kérdezem, mi értelme? Egyszer sikerült csak olyan tömött erszényt szereznünk, amitől egy rövid időre tényleg más volt minden. Havonta hatszor, nyolcszor is ellovagolunk arra a hosszú útra, de alig valamit zsákmányolunk.

– Na igen, a lovaglás már nekem sem valami nagy öröm, különösen nem az évnek ebben a szakában – értett egyet Gilleonan. – Csakhogy szerintem az a mi bajunk, hogy sosem vettük igazán komolyan a dolgot. Sosem volt több holmi csínytevésnél.

Ezzel Lachlan kénytelen volt egyetérteni. Amíg a múltkorában meg nem lőtték, az útonállás inkább mulatságszámba ment, csakhogy itt most nem erről volt szó.

– Ha komolyan vennénk, Gill, akkor semmivel sem lennénk jobbak a tolvajoknál – szögezte le.

– Mert most nem azok vagyunk? – vonta fel a szemöldökét Gilleonan.

– Én ugyan nem nevezném tolvajlásnak azt, ha angolokat rabolunk ki – horkant fel Ranald.

Lachlan önkéntelenül is elmosolyodott. Valóban ez volt a mulatság a dologban. A skótok és angolok mostanra a legtöbb téren jól kijöttek ugyan egymással, de a szívük mélyén azért ellenségnek tekintették a másikat. Legalábbis így látták ezt a felföldi skótok és a határvidéken élő skótok, akik már túlságosan régen foglalkoztak az angolok fosztogatásával. A határon gyakran még mindig fel-fellángolt a viszály, az ellenségeskedés gyökerei túl mélyre nyúltak, olyan korokba, melynek emberei már rég elporladtak.

– Az útonállást akkor találtuk jó ötletnek, amikor még nem volt annyira szörnyű a helyzet – mutatott rá Lachlan. – Mostanra viszont tarthatatlan, és muszáj lesz valami mással előállnunk, mielőtt Kregorát is elveszítjük.

– Ezek szerint valamit forgatsz a fejedben? – tudakolta Gilleonan.

– Nem – sóhajtott mélyet Lachlan –, de minden javaslatot szívesen veszek.

Társai hátradőltek a székükben. Gilleonan elgondolkodva lötyögtette az olcsó lőrét a kezében tartott bádogkupában. Ranald az egyik lábát átvetette széke karfáján. Lachlan összefűzte ujjait a tarkóján, s felkészült arra, hogy leszól minden felmerülő ötletet, amely nem nyeri el a tetszését.

– Úgy hallom, azon a bizonyos Kalifornia nevű helyen aranyat találtak – jegyezte meg Ranald. – Állítólag mindenfelé böhöm nagy aranyrögök hevernek, csak le kell hajolni értük.

Lachlan felhúzta a szemöldökét, de Gilleonan megelőzte: – Igen, erről én is hallottam, csakhogy MacGregor mégsem kalandozhat el oly messzire az ősi háztól. Esetleg elküldhetnénk pár embert a klánból, hogy megnézzék, igazak-e a történetek. Arnald egyébként is ég a vágytól, hogy utazgathasson, és az öccse biztosan vele tartana. De nem támaszkodhatunk puszta szóbeszédre, és nem is várhatunk ilyen sokat arra, hogy történjék valami. Hiszen ha valakit elküldünk olyan messzire, hónapok is eltelnek, mire hírt kapunk egyáltalán róla.

Ezt Lachlan maga sem fogalmazhatta volna meg pontosabban, így hát nem is fűzött hozzá semmit, csak bólintott. Bár azt sajnálta, hogy ő nem utazhat el ilyen távolra. Gilleonannak azonban igaza van. A klán fejének mindig ott kell lennie, ahol megtalálhatják.

– Rendben – szögezte le Ranald. – Kérdezzük meg Arnaldot, aztán majd kiderül, van-e kedve ahhoz, hogy aranyat keresgéljen. Közben viszont… már korábban eszembe jutott egy lehetőség, csak akkor még úgy láttam, hogy Lachlan túl fiatal hozzá.

– Micsoda?

– Egy feleség… khm… vagyis egy gazdag feleség.

Lachlan csak a szemét forgatta, s egyáltalán nem vette komolyan ezt a javaslatot. Gilleonan azonban izgatottan hajolt előre.

– Igen, ez az, Ranald! Annak is eljött az ideje, hogy MacGregor-örökössel ajándékozzon meg bennünket, akit végre elkényeztethetünk.

– No és hol találnék a környéken tehetős hitvest? – érdeklődte meg Lachlan, akinek korántsem tetszett ez a megoldás.

– Erre nincs olyan fehérszemély, aki ne kötelezte volna már el magát. Hanem délebbre…

Lachlan azonban közbevágott: – Skócia déli részein sem dúskálnak a jómódú örökösnőkben.

– Ott nem is, no de Angliában már igen. És Anglia mégiscsak pár napi lovaglásra van innen, nem az átkozott óceán túlpartján.

Lachlan először felnyögött magában, mivel a felvetett ötletet nem sikerült olyan gyorsan leszavaznia, amennyire szerette volna.

– Angol feleség? – horkant fel aztán hangosan is.

– Angus nagy-nagybátyádnak semmi gondot nem jelentett – emlékeztette azonnal Ranald.

– De Angus bácsi, isten nyugosztalja, szerelemből nősült – felelte Lachlan. – Ilyen körülmények között kivételt tehetünk.

– Ó, nahát, ezek szerint te is ugyanígy cselekedtél volna, ha a szépséges Megan megkedvelt volna, igaz? – csapott le Gilleonan. – Amennyire emlékszem, tetőtől talpig angol volt.

Lachlan szó szerint elvörösödött, merthogy ez vitathatatlanul igaz volt. Percekkel a megismerkedésük után megkérte Megant, hogy legyen a felesége, majd amikor a lány kikosarazta, a lovára dobta és elvágtatott vele, hogy több ideje legyen alaposabban megfontolni az ajánlatát. És tán el is érte volna, hogy meggondolja magát, ha a vőlegénye nem ered a nyomukba és veszi vissza tőle a lányt szinte azonnal. Megan is a ritka kivételek közé tartozott. Olyan gyönyörűséges leányzót nem talál még egyet.

Az istenit, itt mégiscsak egy feleségről van szó – egy fehérszemélyről, aki aztán már vele marad az élete hátralevő részére. Bár az is igaz, hogy a lairdtől elvárható, hogy a klánja kedvéért bizonyos áldozatokat hozzon, amennyiben szükség lenne ilyesmire… csakhogy véleménye szerint ez talán mégiscsak túlzás. Különösen azért, mert mindig is úgy képzelte, olyan valakit vesz majd el, aki nemcsak a klánnak, de neki személy szerint is elnyeri a tetszését.

Morgolódó megjegyzéséből mindez világosan ki is tűnt: – Elvárnád tőlem, hogy elvegyek egy örökösnőt, mindegy, hogy milyen?

– Nem, erről szó sincs – biztosította Gilleonan. – Te folyton csak a skót leányzókra gondolsz, meg hogy mily kevés köztük a tehetős. De próbáld meg belátni, hogy Angliában mennyi dúsgazdag fehérszemély közül választhatsz… Már miért ne találhatnál olyat is, akit megszeretsz?

A megszeretni szó újra csak Megan emlékét idézte fel. Vajon hozzáment a lány az angol vőlegényéhez? Merthogy ugyan Gretna Greenbe tartott, de az odautazók közül sem házasodik össze végül mindenki. Vannak, akik már korábban észhez térnek. Csakhogy azóta eltelt egy egész év. Ha a lány nem is ment hozzá ahhoz a férfihoz, aki miatt Skóciába jött, mostanra nyilván akadt másik. De mi van, ha nem? Mi van, ha Megan még mindig hajadon? Már csak azért is megérné Angliába utazni, hogy ezt kiderítse.

Emellett azonban kénytelen volt rámutatni: – Nem veszed figyelembe a tényt, hogy nem számítok valami jó fogásnak.

Ranald csak vigyorgott.

– Pont olyan délceg legény vagy, amilyennek lenned kell. Több leányzó álmodozik rólad, mint hinnéd.

Az tagadhatatlan volt, hogy Lachlan korántsem nyújtott kellemetlen látványt. A haja sötét gesztenyebarna, amely bizonyos fénynél vöröses árnyalatokban csillogott. A szeme halványzöld, és általában nevetés bujkált benne. Vonásai egyediek – legalábbis több lány is epekedve sóhajtott a láttán.

– Azt hiszem, Ranald, Lachlan a termetéről beszélt, amikor azt állította, hogy nem jó fogás – pontosított habozva Gilleonan. – Ami valóban megrémíthet egy apróbb leányzót.

Lachlannál mindig is érzékeny pontnak számított kivételesen magas, izmos alkata, amit apjától örökölt.

– Nem, én arra utaltam, hogy egy árva penny sem csörög a zsebemben – morogta, de barátai csak legyintettek. Gilleonan volt az, aki méltatlankodó hangon megfogalmazta mindkettejük gondolatait: – Ember, mégiscsak te vagy a MacGregor-klán feje. Nincs leányzó, akinek a számára ne lennél jó fogás.

Lachlan csak nagyot sóhajtott. Barátai tanácsára fogott bele az útonállásba, de nem sokra ment vele. Nem fogja vakon belevetni magát a házasságba, pusztán azért, mert ők jó ötletnek találják. Ugyanakkor annyi szent, hogy érdemes fontolóra venni, esetleg alaposabban is, hogy megvalósítható-e, mert annyira belefáradt már az állandó aggódásba.

– Na jó, de nem indulok el úgy Angliába, hogy nincs semmi, amire támaszkodhatom, ha ezt a dolgot rendesen és gyorsan tető alá akarom hozni. Írok az ott élő nagynénémnek, és megtudom, hajlandó-e segítségemre lenni és esetleg javasolni valakit. És ha már én kénytelen leszek elviselni, hogy angolok vesznek körül, akkor ti ketten szépen velem jöhettek, hogy együtt szenvedjünk, a fenébe is! Ez a MacGregor-klán fejének az akarata.

Más szóval, olyan parancs, amelynek teljesítését nem lehet visszautasítani.

2. fejezet

– Egy héten belül indulsz, leányom – fordult egyetlen gyermekéhez Cecil Richards, Amburough grófja. A hangjából világos volt, hogy ellenkezésről szó sem lehet. – Őkegyelmességéék elvárnak Sherring Crossba, és igazán úri fogadtatásban lesz részed. Ne feledkezz meg a szavaimról, abban az előkelő társaságban minden gond nélkül férjet találhatsz magadnak.

Kimberly Richards kifejezéstelen arccal bámult fel az apjára, aki azért lépett be az imént a kis szalonba, ahol a lány csendben kézimunkázott, hogy ezt a riasztó bejelentést tegye. Cecil az ötvenes évei derekán járó férfi volt, kissé testes, az arca pirospozsgás, haja jellegtelen barna, a szeme szürke. Kimberly sem külsejében, sem vérmérsékletében nem örökölt tőle semmit, amiért kifejezetten hálásnak érezte magát.

Igazán nem kellett volna meglepődnie a bejelentésen, annak ellenére, hogy alig néhány napja fejezte be a gyászolást. Édesanyja halála felett érzett őszinte bánatában egy teljes esztendőn át visszavonultan élt, nem járt társasági összejövetelekre, mindössze vasárnaponta a templomba. Gyászéve miatt veszítette el a fiatalembert, aki már régen a vőlegénye volt, s aki képtelen volt – vagy egyszerűen csak nem kívánt – fél évet várni arra, hogy összeházasodhassanak.

Mégis tudhatta volna, hogy be fog következni valami ilyesmi, mivel már jó ideje érzékelte, hogy az apja azt szeretné, ha mielőbb kiköltözne az otthonukból. A férfi ebből korántsem csinált titkot, ahogy abból sem, hogy alig várja, hogy elvehessen egy Marston nevű özvegyasszonyt, aki már jó néhány éve élt northumberlandi városkájukban. Kimberly tudott arról, hogy az özvegy nem hajlandó megtűrni a házában egy másik nőt.

Így tehát Cecil annál hamarabb nősülhet újra, minél előbb férjhez adja a lányát, hogy az kiköltözzön a házból. Annyi szent, hogy a férfi nem gyászolta egy éven át a néhai felesége elvesztését. Kimberly édesanyjának halála legfeljebb múló kellemetlenséget jelentett számára.

A lány továbbra is uralkodott magán, nem mutatta, hogy megrázta volna apja bejelentése, mindössze ennyit jegyzett meg Wrothston hercegének és hercegnéjének említése kapcsán: – Hogyan sikerült megszereznie a támogatásukat?

– Tartoztak nekem egy szívességgel, méghozzá nem is kicsivel – morogta válaszképpen a férfi. – Nem hittem volna, hogy valami ilyen csip-csup dologban kérem a segítségüket, no de ez van.

A lány ennek hallatán felvonta a szemöldökét. Hogy mi számít „csip-csup” dolognak, az megítélés kérdése, márpedig ezt a csip-csup dolgot a férfi mintha épp eléggé fontosnak tartotta volna. Csakhogy erre nem mutatott rá. Nem kívánt vitát kezdeni, hiszen ő maga is alig várta, hogy elhagyhassa addigi otthonát – az egyetlent, amely neki kijutott. Sajnálatos módon, amióta az édesanyja nem volt vele, már rég nem számított valódi otthonnak, inkább csak egy sivár, elkeserítő hely volt, ahol Kimberly a napjait töltötte.

– És ne húzd hónapokon át a döntést – intette szigorú hangon Cecil. – A hercegnek tudomására hoztam a kívánságaimat, amelyekkel te is tisztában vagy. Ne vesztegesd az időt olyan férfival, akiről előre tudható, hogy nem nyeri el a tetszésemet.

Mert különben kitagadja. Ezt tisztán ki lehetett érezni a hangjából. Kimberly épp elégszer hallotta a fenyegetést ahhoz, hogy felismerje. Fél éve az apja már elég közel került ahhoz, hogy kitagadja, amikor a lány nem volt hajlandó abbahagyni a gyászolást az anyja halála miatt. Akkor Cecil végül is nem váltotta be a fenyegetését. Kimberly az apja beleegyezése nélkül is férjhez mehetett. Huszonegy évesen elég idős volt ahhoz, hogy ezt megtehesse. Személyes véleménye szerint az sem számított tragédiának, ha Amburough jelenlegi grófja, Cecil Richards kitagadja, mivel tudta, hogy ez anyagi szempontból semmit sem jelentene. Édesanyja erről gondoskodott – apja dühödt ellenkezése ellenére, ahogy az nemrégiben kiderült. Ugyanakkor az is igaz volt, hogy egy ilyen lépés társasági katasztrófának számítana, voltaképpen botránynak, amit a lány inkább kerülni szeretett volna.

A férjfogó piac. Kimberlynek már a gondolatától is borsódzott a bőre. Nem lett volna szabad, hogy ide jusson. Azóta volt vőlegénye, hogy megszületett: Maurice Dorrien, apja jó barátjának, Thomasnak a fia. Mindössze három év választotta el őket, s a lány mindig is jól kijött vele az egymás otthonában tett látogatások során. Sosem lettek közeli barátok, de a hátterük nagyon hasonló volt, és ezzel be kellett érnie.

Csakhogy odáig el sem jutottak, hogy kitűzzék az esküvő napját. Amikor Kimberly épp eladósorba került, a fiatalember annyi idős lett, hogy európai körutazásra induljon, s még Cecil is ragaszkodott ahhoz, hogy az esküvő miatt Maurice le ne mondjon neveltetése egy ilyen fontos állomásáról. A lány békésen kivárta azt az évet, ameddig egy ilyen utazás általában tartott. A gond csak az volt, hogy Maurice nem egy évet töltött el Európában utazgatva, hanem kettőt, mert annyira jól érezte magát.

Megkérdezte Kimberlyt valaki is, hogy baj-e, ha még egy évig várnia kell? Ugyan, dehogy. Egyszerűen csak a tudomására hozták, hogy a vőlegénye meghosszabbítja a körútját, s a házassággal kénytelenek lesznek várni.

Húszéves volt, amikor Maurice hazatért. Ekkor végre szervezni kezdték az esküvőt, s már kiküldték a meghívókat, amikor meghalt az édesanyja, és Kimberly gyászolni kezdte. Nagyon szerette az anyját, s nem állt szándékában megkurtítani a hagyományosnak számító gyászévet pusztán azért, mert immár két éve halasztódó esküvője ezzel újabb egyévnyi késedelmet szenved. Ő türelemmel kivárta, hogy Maurice befejezze az utazást. Úgy lenne igazságos, hogy a fiatalembernek se okozzon gondot ugyanez, hiszen olyan rokont gyászolt, aki igen közel állt a szívéhez.

Csakhogy ez egyáltalán nem így történt. Mint az kiderült, Maurice a körútja meghosszabbításával (no meg a szerencsejátékkal, amit ennek során űzött) komoly adósságokat halmozott fel, és nagyon is szüksége volt arra a pénzre és birtokra, amely a házasságukkal rá szállt volna.

Kimberly sosem volt elragadtatva a gondolattól, hogy Maurice lesz a férje, egyszerűen csak elfogadta, mint megváltoztathatatlan tényt, de legalább abban biztos lehetett, hogy a fiatalember nem hozományvadász – a helyzet azonban fél éve megváltozott. Amikor fény derült Maurice pénzügyeire, és Kimberly nem volt hajlandó azonnal hozzámenni, a fiatalember gyorsan véget vetett az eljegyzésüknek. A lányt ez akkoriban megrázta, annyira váratlanul érte a dolog.

Az apja viszont elképesztően indulatos lett – csakhogy nem Maurice-ra haragudott, hanem rá. A fiatalember társaságában mindössze hepciáskodott egy kicsit, majd motyogott valamit az orra alatt, de hát mit is mondhatott volna? Maurice felnőtt férfinak számított most, hogy Thomas, az apja meghalt. Nem kellett tiszteletben tartania az eljegyzést, amelyet a szülei kötöttek a nevében, s amelybe nem volt beleszólása – már nem olyan idők jártak. Az is igaz, hogy még mindig elvette volna feleségül Kimberlyt, mindössze arra nem volt hajlandó, hogy várjon ezzel fél évet, míg a lány a gyászév végére ér.

Amikor Kimberly meggondolatlanul rámutatott arra, hogy Maurice ezek szerint csak a vagyonára vágyott, Cecil egy cseppet sem viselkedett együttérzően, mindössze ennyit vetett oda neki: – Na és? Így mennek a dolgok. Gondolod talán, hogy én szerelmes voltam az anyádba? Az egyetlen nő, akit valaha is szerettem, azok miatt az átkozott skótok miatt halt meg, hogy verné meg őket az isten! Anyád csak a második választásom volt, mert vagyonosnak számított és jól kijöttünk egymással.

Valóban így lett volna? Kimberly emlékeiben úgy rémlett, az édesanyja boldogtalan volt, s összehúzta magát, ahányszor csak Cecil felemelte a hangját. Gyengéd, már-már félénk nő volt, aki egyáltalán nem illett a férfihoz. Neki egy megértő férjre lett volna szüksége, nem egy nagyhangú, határvidéken élő uraságra. De ami ennél is fontosabb, olyan hitves kellett volna neki, aki szereti, s ezt Cecil Richardsban nem találta meg.

Bár türelmükben hasonlítottak egymásra, Kimberly korántsem volt olyan félénk, mint az édesanyja. Ugyanakkor sokat elviselt, mielőtt elvesztette volna az önuralmát. Jelen helyzetében nem talált semmi olyat, ami miatt érdemes lett volna indulatra gerjednie. Férjet kell találnia, méghozzá minél előbb. Ez ellen nem volt kifogása, hiszen nem az apja volt az egyetlen, aki arra vágyott, hogy távozzon a szülői házból – Kimberly azonban főleg azért kívánt elmenni, hogy ezzel kikerülhessen Cecil irányítása alól. Maurice-ról nyert tapasztalatai alapján kénytelen volt eltűnődni azon, vajon megtudja-e valaha is, hogy egy férfi azért kéri feleségül, mert tényleg őt akarja, vagy azért, mert a vele járó pénzre és birtokra fáj a foga.

Ez a gondolat régebben sosem aggasztotta. Nem mintha számított volna bármit is, sietett apja azonnal rámutatni. Kimberly számára teljesen személyes okokból volt fontos: egyszerűen olyan hitvest akart magának, aki szereti is őt.

Mindez akkor még nem számított igazán, amikor egy Maurice-szal közös jövő várt rá – akkor beletörődött a sorsába, s még csak meg sem fordult a fejében, hogy ennél jobb dolog is juthat osztályrészéül. Csakhogy Maurice-tól most már megszabadult, s nem látta okát, miért ne vágyhatna olyan férfira, akivel nem pusztán jól kijön, de még szereti is.

Csakhogy nem lesz könnyű ilyen embert találnia. Nem mondhatta el magáról, hogy káprázatos szépség lenne, akibe minden férfi belebolondul. Az édesanyja ugyan állandóan azt mondta, hogy tündéri a mosolya, és felvidul, aki csak meglátja, de az anyák általában ilyesmiket hajtogatnak a lányaiknak. Kimberly soha semmi különlegeset nem tapasztalt a saját mosolyában, habár az is igaz, hogy nem volt könnyű őszintén belemosolyognia a tükörbe, amely nem mutatott kivételes arcvonásokat.

Így hát mindössze annyit mondhatott el magáról, hogy megvannak az eladósorban lévő lányoktól elvárt tulajdonságai, elfogadható hangon énekel, egy kicsit tud zongorázni, ügyesen kézimunkázik, s képes zökkenő nélkül elvezetni egy nagyobb háztartást. Csak nemrégiben figyelt fel arra, hogy emellett komoly tehetséget mutat a számok és a könyvelés terén, s kivételesen nagy haszonnal járnak a befektetései – de az ilyesminek egy férj korántsem örülne, s nem is használná ki, hiszen a pénzügyekkel foglalkozás tudvalevően a férfiak dolga.

Ami a megjelenését illeti, Kimberly karcsú volt, sőt magasságát figyelembe véve talán soványka is. Sötétszőke fürtjei megfeleltek a kor divatjának, de persze egy világosabb árnyalat kívánatosabb lett volna. Szabályos arcvonásaiban nem volt semmi jellegzetes, leszámítva szögletes állkapcsát, amely konokságra utalt – ezt ritkán mutatta ki, pedig nagyon is képes volt rá. Szép szemének kivételes, sötétzöld árnyalata időről időre megragadta az emberek figyelmét – de persze a legtöbben tudták róla, milyen kedves lány, és nyilván úgy érezték, mondaniuk kell valamit, hogy ezzel ők is kimutassák rokonszenvüket.

Kimberly félretette kézimunkáját, s felállt, hogy lenézhessen az apjára. Egy méter hetvenhat centis magasságát az anyja ágán örökölte, s így vagy egy hüvelykkel apja fölé magasodott. Ez Cecilt hihetetlenül bosszantotta attól az időtől fogva, hogy lánya ekkorára nőtt – Kimberly viszont némi örömét lelte benne, mivel ezzel az egyszerű fegyverrel bosszantani tudta a férfit. Ettől eltekintve azonban testmagassága inkább csak gondot jelentett, mivel női társaságban kimagasodott a többiek közül.

– Nem áll szándékomban az időt fecsérelni, apám, de azért ne számítson azonnali eredményre, mert nem fogom elfogadni az első férfit, akit őkegyelmességéék a figyelmembe ajánlanak. Nem önnek kell együtt élnie vele egész hátralevő életében, hanem nekem, s ha nem érzem, hogy összeillenénk, akkor az én beleegyezésem biztosan késlelteni fogja az esküvőt.

Még be sem fejezte, a férfi arca máris kivörösödött, de hát Kimberly nem is számított másra. Cecil gyűlölte, amikor a lánya vázolta a választási lehetőségeit, s utána ki is tartott mellettük.

– Azt ne képzeld, hogy majd húzhatod az időt csak azért, hogy ezzel is engem ingerelj…

A lány azonnal közbevágott: – De miért is jut ilyesmi az eszébe? Hát nem teljesen világos, mennyire nem szeretek itt élni? Vagy ez sem tűnt fel, hasonlóan minden máshoz, ami velem kapcsolatos?

A férfi erre nem tudott válaszolni, de hát mit is mondhatott volna? Általában úgy tett, mintha észre sem vette volna a lányát, kivéve azon alkalmakat, amikor akart tőle valamit. Még annyi jóérzés sem volt benne, hogy szavai hallatán kissé elszégyellje magát.

Csak morgott valamit az orra alatt, majd elismételte: – Te csak ne húzd az időt! – Ezzel már ki is vágtatott a szalonból.

Kimberly nagyot sóhajtva visszaült, de nem nyúlt a kézimunkája után. Most, hogy lett ideje átgondolni, mi vár rá, eluralkodott rajta a nyugtalanság. Egyedül fog utazni, amire korábban sosem került sor. Újabb és újabb idegenekkel kell megismerkednie, mikor pedig az egész életét ismerős arcok között töltötte. S olyan férjet kell választania magának, aki nemcsak neki, de apjának is elnyeri a tetszését. Ez utóbbi tűnt a legnehezebb feladatnak, mert el sem tudta képzelni, hogy több ajánlatot is kapjon. Egy-kettőre van ugyan esélye, de ez nem jelenti azt, hogy valóban megválaszthatja, kivel éli le az élete hátralevő részét.

3. fejezet

Megan St. James, aki már egy egész éve volt Wrothston új hercegnéje, felpillantott a levélből, amivel épp végzett. Amikor a férje a kezébe nyomta a papírlapot, csak annyit mondott, hogy reméli, a felesége örömét leli abban, ha összehozhat párocskákat. Megan mostanra megértette a célzást, de ez cseppet sem tette boldoggá.

Felhúzott szemöldökkel fordult Devlin felé, lábával szaporán dobolva a padlón, hogy ezzel jelezze ingerültségét (már amennyiben a szemöldök nem hozná a kívánt hatást).

– És az hogyan lehet, hogy az én dolgom lesz férjet találni ennek a lánynak, miközben pedig ön az, aki szívességgel tartozik az apjának? A levelet is önnek címezték, nemde?

– Valóban – felelte Devlin. – Csakhogy a házasság és a házasságközvetítés a nők asztala.

– És ezt ki mondja?

– Én – felelte mosolyogva a férfi, mert tudta, hogy ezzel csak még jobban felpaprikázza. Meg is kapta a várt választ, amikor Megan hölgyhöz igen kevéssé illő módon felhorkant.

– Nagyon jól tudja, hogy Duxi alkalmasabb az effajta feladatok végrehajtására – hozta férje tudomására. – Ismer mindenkit, aki csak számít, úgyhogy ő az, aki pontosan tudja, ki keres feleséget és ki nem. Ezzel szemben nekem még mindig nehézséget jelent fejben tartani ilyen gróf vagy amolyan vikomt nevét, no meg hogy tájékozódjak a legfrissebb botrányokról. Egyelőre az égvilágon semmit sem tudok azokról az urakról és hölgyekről, akikkel ön szerint közelebbről is meg kell ismerkednem.

– Már akartam is mondani, szerelmem, ezen a téren igazán remekül elboldogul. – Megannek mostanra nagyon is kellett a bók, és ennek a férfi történetesen tudatában volt, ezért is dicsérte meg. – És igaza van, Duxi valóban többet tud ezekről a dolgokról, csakhogy a feladat rengeteg rendezvényre járással és társaságban forgolódással jár együtt, amire a nagyanyám nem alkalmas. De természetesen forduljon hozzá tanácsért, sőt kérje ki Margaret néniét is. Boldogan a segítségére lesznek. Csakhogy, édesem, ezt a szívességet személyesen tőlem kérték, s ezért önre, a feleségemre is hárul valamennyi a teljesítéséből.

Devlinnek természetesen igaza volt. Ő mégiscsak herceg volt, igazán nem lehetett bevonni egy ilyen csip-csup ügy megoldásába. Ugyanakkor azonban Megan hercegné volt, és nézetei szerint ugyanez az érvelés rá is vonatkozott. De talán van kiút ebből a helyzetből.

Megan ezért is kérdezett rá: – És teljességgel kizárt, hogy mellőzze a kérést?

– Teljességgel – biztosította a férje. – Jelentős mértékben vagyok lekötelezve a grófnak, s ez semmiség ahhoz képest, amit kérhetett volna tőlem. Tulajdonképpen kifejezetten megkönnyebbülés, hogy ilyen könnyűszerrel megoldódik ez az ügy.

Megannek kedve lett volna újra horkantani egyet, de ezúttal uralkodott magán. No persze, Devlin szerint „könnyűszerrel” megoldható. Ezzel már meg is szabadult a felelősségtől és mossa kezeit. Legalábbis ezt képzeli. Pedig ha neki, Megannek a szokásoson felül újabb társasági eseményeket kell szerveznie, hogy ennek a lánynak valami érdemdús férjet találjon, akkor tenni fog arról is, hogy Devlin megjelenjen az említett rendezvényeken.

Ekkor hirtelen eszébe jutott, hogy Lady Kimberlyn kívül más vendégük is lesz. Hmmm, talán nem is tart majd olyan soká férjet találni a hölgynek…

– Margaret nénikéje mintha említette volna, hogy hamarosan idelátogat egy unokaöccse a férje rokonságából…

– Nagyszerű, nagyszerű…

– Ami annyit tesz, hogy újra tele lesz a ház.

– Volt ez valaha is másképpen? – kérdezte meg fanyarul Devlin.

A nő felnevetett. Csak a személyzet több mint száz tagot számlált, így a „tele ház” talán valóban pontatlan megfogalmazás volt, csakhogy a férfi vendégekre utalt, és ebben igaza is volt. Annyian akadtak, akiknek valami megbeszélnivalója támadt Devlinnel, s mivel Sherring Cross elég távol esett Londontól, ha akkor keresték fel, amikor a herceg éppen itthon tartózkodott, akkor már maradtak pár napot (néhányan heteket is), mielőtt visszaindultak volna a városba.

– Mindössze arra céloztam, mielőtt úgy döntött, hogy elengedi az egészet a füle mellett – jegyezte meg Megan, megrovó pillantást vetve férjére a „nagyszerű, nagyszerű” miatt –, hogy úgy vélem, Margaret unokaöccséből akár kiváló férjanyag is lehet. Ha ő és Lady Kimberly egymásra találnának, akkor nem kellene meghívnunk mindenkit a jobb társaságból… hiszen a fiatalember egy ideig úgyis itt tartózkodik majd.

– Remek – mosolygott rá a férje. – Gondolom, már tervbe is vette, hogy a fiatalok „egymásra találjanak”.

– Azt hiszem, erre hajlandó lennék némi időt áldozni. Jóval egyszerűbb, mint megszervezni jó néhány bált és egy sereg kisebb összejövetelt… amelyeken önnek persze meg kellene jelennie.

A férfi arcán riadalom tükröződött.

– Talán inkább Londonban maradok erre az időre.

Megant elgondolkodtatta férje kijelentése.

– Most, hogy mondja… talán egyszerűbb lenne, ha a londoni házban kerülnének megrendezésre ezek a társasági összejövetelek. Akkor nem kellene mindenkit hosszú időre elszállásolni.

Devlin villámgyorsan meggondolta magát.

– Alaposabban megfontolva a dolgot, talán inkább mégis itt maradnék.

A felesége arcán ártatlan mosoly tűnt fel.

– Ahogy kívánja. Ha nem zavarja, hogy minden reggel harminc-negyven ember jelenik meg a reggelizőasztalnál…

A herceg kifejezetten savanyú képpel meredt rá.

– Eltökélte, hogy belevon az egészbe, igaz?

– De mennyire!

A férfi mélyet sóhajtott.

– Azt hiszem, váltok pár szót Margaret nénivel erről a házasság útján szerzett unokaöccsről. Ha alkalmas… és már miért ne lenne az… akkor én is azon leszek, hogy összepárosítsuk a gróf lányával. – Magához húzta Megant egy gyors ölelésre. – Remek ötlet, édesem. Úgyhogy valósítsuk is meg a lehető legfürgébben, jó?

A nő magához szorította, és nem egyhamar engedte el.

– Aztán talán mi is pihenhetnénk egy kicsit úgy, hogy senki sem zavar bennünket, csak ön, én és a kicsi? Végtére is, alig tölthettünk egy kis időt együtt, amióta Justin megszületett. Az azóta eltelt hónapokban az emberek egymásnak adták a kilincset, hogy megtekintsék az örökösét. Esetleg elnyargalhatnánk a házikójába, ami Bath mellett van.

A férfi felnevetett.

– Abban a házikóban húsz szoba van és megfelelő személyzet. Nem állítanám, hogy egyedül lennénk, szívem.

Megan összeráncolta a homlokát, mert ő azt hitte, a hely jóval kisebb. Aztán elvetette az iménti ötletet és egy másikkal állt elő.

– Ami azt illeti, Sherring Cross olyan hatalmas, hogy valószínűleg beköltözhetnénk az egyik használaton kívül álló szárnyba, és senki sem tudná meg, hogy mi hárman ott vagyunk.

A férfi fürkész tekintettel mérte végig, hogy eldöntse, komolyan beszél-e. De mivel képtelen volt bármit is leolvasni felesége arcáról, inkább csak ennyit mondott: – Ezt vegyem panasznak a házam méretét illetőleg?

– Dehogy! Tiffany nevezi mauzóleumnak Sherring Crosst, nem én.

Tiffany Megan gyerekkori barátnője volt, és kislány korukban együtt jártak először Sherring Crossban. Tiffany valóban mauzóleumnak tekintette az épületet, de az is igaz, hogy akkor mindketten elámultak a hercegi birtok méretén.

– Jómagam mindig is épp a megfelelő méretűnek tartottam – közölte Megan –, habár időről időre eltévedek benne.

– Ugyan már! – tiltakozott a férfi.

– Csak egyszer-kétszer.

– Megan…

– Rendben, mindössze egyszer fordult elő és akkor sem tartott sokáig – kacagott fel a nő.

Nagy örömét lelte a férje ugratásában, de mennyire! Így mindig sikerült felráznia, s ilyenkor megfeledkezett merev, fennhéjázó modoráról – amely még azelőtt jellemezte, hogy megismerkedtek volna, és amely elhatalmasodott rajta, ha nem figyelt oda. Megan jobban szerette azt a heves, kötekedő istállófiút, akinek Devlint hitte, amikor Gretna Greenbe szöktek összeházasodni. Micsoda meglepetés érte, amikor kiderült, hogy bár nem tudott róla, ahhoz a herceghez sikerült feleségül mennie, akit előző évben kiszemelt magának!

– Tudja, már jó ideje nem szemléltem meg Sherring Cross hátsó szárnyát – jegyezte meg a férje az ugratásra válaszolva. – Úgy emlékszem, eléggé elhagyatott hely. Egészen biztos abban, hogy ez még mindig így van?

A türkizkék szempár pillantása ékesszólón árulkodott arról, hogy a férfi gondolatai milyen irányba kalandoztak el. Megan testén végigfutott az izgalom, mint mindig, ha a férje ilyen izzó tekintettel meredt rá. Egy szerelmes randevú fényes nappal, a ház egyik használaton kívül álló részén… ez határozottan ígéretesnek hangzott.

– Miért nem megyünk és győződünk meg róla magunk? – vetette fel a nő rekedtesre váló hangon.

– Én is épp erre gondoltam.

4. fejezet

Kimberly ennél nagyszerűbb épületet még nem látott. Amikor az édesanyjával utoljára Londonban járt, bemutatták a királynőnek, így azt már tudta, hol lakik a királyi család. Sherring Cross, Ambrose Devlin St. James hercegi birtoka azonban kiragyogott minden más épület közül mind méretét, mind pedig elhelyezkedését tekintve, ahogy elterült a többholdnyi gyönyörűen rendben tartott pázsiton. A látvány már-már megfélemlítette az embert, pedig Kimberly így is épp eléggé nyugtalannak érezte magát.

Minél tovább töprengett idelátogatása okán, annál kevésbé tetszett neki a dolog. Hiszen mégiscsak egy olyan fontos személyt kértek meg arra, hogy segítsen neki férjet találni, mint Wrothston hercege. Apja merészsége nem ismert határokat. Őkegyelmessége a herceg pedig nyilván éppoly kelletlenül tesz eleget a kérésnek, mint ahogy ő, Kimberly vár az eredményére.

Nem volt valami kellemes az ide vezető út. Mintha nem lett volna elég, hogy már eleve holtfáradt volt a három egész napon át tartó zötykölődéstől, a tetejébe a hintónak egyszer kiesett a kereke, s ekkor órákon át kellett ácsorognia, míg arra várt, hogy kicseréljék. Aztán az idő fordult jóval hűvösebbre, mint az évnek ebben a szakában lenni szokott, s a kocsiban felállított kis kályha melege kevésnek bizonyult ahhoz, hogy elűzze a hideget.

Aztán az egyik fogadóban adódott egy rossz tapasztalata, ahol a szomszéd szobában nagyhangú skótokat szállásoltak el, akik miatt fél éjszaka nem tudott aludni. Neki személy szerint semmi baja sem volt a skótokkal. Az apja szidalmaiban fordultak elő állandóan, mert őket okolta a szeretett nő haláláért. Kimberly ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy véletlen baleset történt, és a bíróság is ezt erősítette meg.

Bár egész életében együtt kellett élnie apja nézeteivel – a férfi a felesége előtt sem csinált titkot abból, hogy a másik nő iránt érzett szerelme annak halálával sem múlt el, sőt ezt gyakorta felemlegette –, az előítéletei egyáltalán nem hatottak rá, valószínűleg azért, mert a kapcsolatuk korántsem volt meghittnek mondható. A lánynak néha még az is eszébe jutott, hogy az a bizonyos első nő igazán szerencsés volt, mert bár meghalt, így megúszta, hogy a gróffal kelljen élnie. De ez valóban ritkán fordult elő, s általában csak olyankor, ha éppen mély megvetést érzett az apja valamilyen cselekedete okán.

Az a fajta mások nyugalmát megzavaró lárma azonban neki sem tetszett, amit azon az éjszakán a skótok csaptak a fogadóban. A lány már háromszor is panaszt tett a fogadósnál, de a férfiak még mindig nem csitultak el. De legalább az apja nem volt ott, hogy óriási botrányt kerekítsen a dologból. Amennyire gyűlölte a skótokat, jó esély lett volna arra, hogy közreműködésével a helyzet nem pusztán bosszantó, de mérhetetlenül zavarba ejtő is lett volna.

Már az is épp elég kellemetlen volt, hogy Kimberly úgy ráripakodott az egyik skótra, akivel másnap reggel összetalálkozott a folyosón. A szerencsétlen fickó olyan álmos volt, hogy még a szemét sem nyitotta ki rendesen, no de nagyon is felébredt, mire Kimberly dühét kiadva elmasírozott. A lány csak órákkal később bánta meg elhamarkodott szavait, amikor már újra a hintóban ült. Oly ritkán veszítette el az önuralmát. Nem lehetett mentség, hogy fáradt, következésképpen ingerlékeny volt.

Új szobalánya a világon semmiféle segítséget sem jelentett. Mary még Kimberlynél is rosszabbul viselte az utazást. Egy szent türelmét is megviselte volna, ahogy panaszra nyitotta a száját minden zökkenő, minden kényszerű várakozás, az időjárás legapróbb változása miatt is. Ő viszont legalább minden éjjel pihent. Mivel megosztoztak a szobákon, Kimberly pontosan tudta, hogy a szobalány milyen mélyen alszik.

És ha mindez nem lett volna elég, Kimberlynek sikerült alaposan meg is fáznia. Annyit tüsszögött, hogy az orra kipirosodott, mint a cseresznye. Az egész teste sajgott a hepehupás úton kocsikázástól, úgy érezte, menten széthasad a feje. És az illem még úgy kívánta, hogy a legjobb formáját mutassa őkegyelmessége a hercegi pár előtt, hogy megfelelő benyomást tegyen rájuk? Nevetséges! Csak vetnek rá egy pillantást, és máris elkezdik törni a fejüket azon, miféle nyűgöt is vettek a nyakukba.

Ugyanakkor sajnos, ezt nem úszhatta meg, mivel épp megérkezett Sherring Crossba. A díszes libériát viselő inasok már ugrottak is, hogy lesegítsék a hintóból. Kitárult a kastély hatalmas ajtaja. Mit volt mit tenni, kénytelen volt belépni rajta.

Abban reménykedett, sőt azért fohászkodott, hogy egyenesen vezessék egy szobába, s csak később kelljen megjelennie a hercegi pár előtt, amikor alkalma lesz kissé összeszedni magát. De nem volt ilyen szerencséje. A fogadócsarnokban ugyanis már ott állt és várt rá maga Wrothston hercegnéje.

Minthogy most találkoztak először, mindketten úgy meglepődtek, hogy a szavuk is elállt. Kimberlynek amiatt, mert fogalma sem volt, milyen apró termetű, ám milyen káprázatosan szép teremtés St. James új hercegnéje. Ezt persze sejthette volna. Úgy tíz éve egyszer már bemutatták a hercegnek, aki akkor húszéves lehetett, ő meg csak egy kislány, aki ilyesmivel nem sokat foglalkozott, de az feltűnt neki, milyen kivételesen jóképű férfi. Így hát számítani lehetett arra, hogy a felesége is csinos lesz. Na de hogy ilyen lélegzetelállítóan szépséges!

Megan St. James olyan gyönyörű volt, akár egy festmény, habár annál jóval több élet szorult belé. Élénk rézvörös haja cseppet sem felelt meg a kor divatjának, neki azonban remekül állt. Éjkék szemének meleg, barátságos volt a pillantása. Alakján első gyermeke születése sem változtathatott sokat, mivel rendkívül karcsú volt, és épp a megfelelő helyeken gömbölyded.

Kimberly nyakigláb, rosszul öltözött kamasz lánynak érezte magát mellette. Az persze igaz, hogy northumberlandi városkájukban nem adódott olyan alkalom, amire nagyon ki kellett volna öltöznie, s hogy csak nemrégiben akasztotta szekrénybe gyászruháját – emiatt azonban minden ruhadarabja jó pár éves volt, s emellett jócskán fogyott is a gyászév alatt. Ez nem volt különösebben szembetűnő, mivel vastag gyapjúkabátban utazott, de aztán az egyik inas megállt mellette, hogy lesegítse róla, s addig nem tágított, míg Kimberly ki nem bújt a ruhadarabból, hogy átadja neki.

Amikor Megan túltette magát kezdeti meglepetésén, azonnal az jutott eszébe, hogy egy rendesen derékra szabott új ruha csodát tenne Lady Kimberlyvel, ahogy egy új frizura is, amely talán nem ennyire hétköznapi. Valamint az is sokat segítene, ha az orra kevésbé élénk színben pompázna. Nem ő lesz a báli szezon ünnepelt szépsége, ami sajnálatos, de nincs mit tenni. Nem lehet ilyen szerencsés minden egyes hajadon, aki csak férjet keres magának a világban.

De a helyzet lehetne rosszabb is, szögezte le magában Megan. A hölgy legalább nem egyértelműen rusnya. Kimberly Richards inkább csak… nos, leginkább a „hétköznapi” szó merült fel az emberben a láttán. Viszont nagyon szép, tiszta, sötétzöld szeme van, s minél hosszabban néz bele valaki, annál szebbnek látja. Talán csak egy kicsivel tart majd tovább, hogy férjet találjanak számára.

Kimberlynek azzal sikerült végképp emlékezetessé tenni a róla alkotott első benyomást, hogy ezen a ponton hatalmasat tüsszentett. S ami ennél is kínosabb, felfedezte, hogy csipkés zsebkendőjét a kocsiban hagyta. Érezte, hogy mindjárt folyni kezd az orra, s már eluralkodott rajta a pánik, amikor felfigyelt Megan két hihetetlen gödröcskéjére. A nő arcán ugyanis olyan káprázatos mosoly jelent meg, hogy Kimberly még meglepődni is elfelejtett.

– Megfázott? – tudakolta Megan reménykedő hangon. – Ez megmagya… ah, ez igazán nagy kár. De persze számítani lehetett rá, amilyen szörnyű időben van részünk.

Kimberly most már tényleg eltöprengett azon a hirtelen támadt mosolyon, s vendéglátója hanghordozásán is, amely mintha meghazudtolta volna együttérző szavait. A lány megbántottan kihúzta magát, teste megfeszült. Aztán úgy döntött, hogy mielőtt mondana valamit, amit később meg fog bánni, szüksége lenne pár másodpercre, amelyben fontolóra veheti, hogy esetleg csak az utazás miatt fáradt, s ezért képzeleg.

Ezért aztán ezekkel a szavakkal fordult a hercegnéhez: – Kegyelmes asszonyom, azonnal visszatérek, de valamit a kocsiban hagytam.

Ennél részletesebb magyarázatba nem bocsátkozott, de alkalmat sem adott Megannek arra, hogy megállítsa, hanem sarkon fordult, hogy lenyomja az ajtó kilincsét mögötte. A hintó még nyilván ott áll majd, hiszen Marynek gondoskodnia kell a csomagok kirakásáról. Kimberly arra számított, hogy pontosan ez a látvány tárul majd a szeme elé, amikor kinyílik az ajtó. Csakhogy nem ez a kép fogadta. A küszöbön ugyanis egy rendkívüli megjelenésű férfi állt kopogtatásra emelt hatalmas ököllel, amit épp időben kapott vissza, nehogy az ajtókeretbe kilépő lány homlokára sújtson le vele. Magas volt, elképesztően magas, két méter körüli. Ez már önmagában is megragadta volna Kimberly figyelmét, csakhogy a férfi emellett hihetetlenül jóképű is volt.

Sötét gesztenyeszínű fürtjeit a tarkóján összefogta, hogy a komisz szél ne zilálhassa szét. Amikor egyetlen pillanatra kibújt a nap egy felhő mögül, sűrű hajában vöröses fények csillantak meg. Világoszöld szemében mintha nevetés bujkált volna, de amikor a lány rá függesztette a tekintetét, hamarosan el is tűnt. Nem pusztán magas volt, de hatalmas termetű és izmos is. Lába, akár egy fatörzs, mellkasa széles, mint valami hordó, de feszes izmok borították, nem holmi fölösleges hús.

– Mondja csak, leányzó, mi lenne, ha a bámészkodás helyett szépen félreállna és beengedne?

A hangja mély volt, kissé dörmögő, s meglepően líraian csengett, ahogy enyhe skót akcentussal megszólalt. Mindezt azonban elég kurtán vetette oda. Úgy tűnt, olyan férfi, akinek nem tetszik, ha megbámulják. De hogy is lehetett volna egyetlen pillantás nélkül elmenni mellette? Kimberly még sosem látott senkit, aki ilyen magas lett volna, nem ám hogy ennyire vonzó is… nos, talán Wrothston hercegének a kivételével… De úgy vélte, ezzel biztosan nincs egyedül.

Annyira zavarba jött, hogy sem szólni, sem megmoccanni nem tudott, s amikor az ajka felett egy csiklandó érzés jelezte, hogy az orra mégsem hajlandó megvárni azt a bizonyos zsebkendőt, amiért elindult, önkéntelenül is felemelte a karját, hogy ruhája ujjába törölje az orrát. Ez persze szigorúan tilos volt, olyan fajta vétség, amit legfeljebb gyerek követ el, nem pedig egy felnőtt nő – az egészben az volt a legszörnyűbb, hogy csak a férfi horkantása ébresztette rá arra, hogy mit is művelt.

A hangtól csak még inkább elmélyült a zavara. Hát még amikor a jövevény megragadta a derekát, és szó szerint félreállította az útjából.

Csakhogy Kimberly kipirult arcára (amely színében már-már az orrával vetekedett) senki sem figyelt fel, s ez annak volt köszönhető, hogy mivel a lány már nem torlaszolta el az ajtót, Wrothston hercegnéje és a jövevény megpillanthatták egymást. A lánynak azonnal feltűnt, mennyire megörvendeztette a férfit a hercegné látványa. A mosolya felragyogott, világoszöld szeme vidáman csillogott, csak úgy áradt belőle az elégedettség és öröm. Kimberly már-már arra számított, hogy rögvest táncra perdül.

Megan St. Jamesről ugyanezt korántsem lehetett elmondani.

– Úristen, a skót haramia! – tört ki belőle, s egyik kezével a szívéhez kapott. – De ugye, nem azért jött, hogy kiraboljon bennünket?

A férfi mosolya érzékivé vált, ami igen különös hatással volt a fiatal lányra: mintha enyhén gyomorszájon vágták volna, s bár cseppet sem fájt, a lélegzete azonnal elakadt tőle. Pedig még csak nem is őrá mosolyogott az idegen.

– Hát, kicsi drágám, amennyiben megengedi, hogy elraboljam a szívét, úgy dehogyisnem – vágta rá a férfi, majd így folytatta: – Az áldóját, Anglia legszebb leányzója, s a tetejébe egy fedél alatt lakik az én Margaret nénémmel? Nem lehet ekkora szerencsém!

A szavak hallatán Megan a fejét csóválta.

– Maga lenne Margaret unokaöccse? Az lehetetlen! Nem lehetünk ilyen balszerencsések! Margaret a házassága útján MacGregor nevű rokonokra tett szert, nem Mac… – A nő elhallgatott, s közben igyekezett felidézni magában a nevet, amin a férfi annak idején bemutatkozott. – Duell, igaz? Igen, azt állította, hogy Lachlan MacDuellnek hívják.

– Á, ugyan már, csak nem arra számított, hogy egy útonálló majd közli önnel a valódi nevét, miközben éppen abban mesterkedik, hogy kifossza? – érdeklődte meg a férfi lankadatlanul vigyorogva. – Nem, én MacGregor vagyok, a laird, a MacGregor-klán feje… És valóban Lachlan. Igencsak örülök, hogy erre mind emlékezett.

Ami egyértelműen látszott is rajta, mert a mosoly le nem hervadt volna az arcáról. De éppilyen nyilvánvaló volt az, hogy Megan korántsem örül az események ilyeténképpen való alakulásának.

– Erről szó sem lehet, MacGregor – jelentette ki. – Devlin sosem fogja megengedni, hogy a házában lakjon. Talán még emlékszik, cseppet sem kedvelte magát.

– Devlin Jefferys? Hát neki meg mi köze van Sherring Crosshoz?

– Azt leszámítva, hogy a tulajdonosa? – tudakolta meg fanyar hangon a nő, de aztán hajlandó volt magyarázattal szolgálni. – Devlin neve nem Jefferys. Magához hasonlóan annak idején ő is előszeretettel használt olyan nevet, amely nem volt a sajátja.

A férfi arcán döbbenet tükröződött.

– Várjon, várjon, csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy a maga istenverte angol lovagja az én nagynéném unokaöccse, Ambrose St. James?

– Csitt! Azt a keresztnevét ki nem állhatja, de igen, bizony, ő az.

Most a férfi nyögött fel.

– Ó, kicsi drágám, kérem, mondja azt, hogy nem ment hozzá feleségül!

– De mennyire, hogy hozzámentem! – vágta oda sértődötten Megan.

A férfi felhördült, de aztán újra elnevette magát, és megvonta a vállát.

– Nem számít. Került már elém ennél komolyabb akadály is.

Megan összeszűkült szemmel meredt rá.

– Amennyiben ezzel arra céloz, amitől tartok, úgy ebben a szent pillanatban el is feledkezhet a dologról. Férjnél vagyok, egy boldog férjes asszony vagyok – hangsúlyozta nyomatékkal. – Egyébként szinte biztosra veszem, hogy a tervek ellenére nem maradhat Sherring Crossban. Az igazat megvallva, arra is megesküdtem volna, hogy Margaret szerint maga feleséget keres.

A férfi pillantása ékesszólón árulkodott arról, hogy ő már rátalált az egyetlen nőre, akit feleségül akarna venni. A hercegné arcát pír öntötte el. Kimberlynek ez feltűnt, s valami okból bosszantotta is kissé, holott az egész nem tartozott rá. Igyekezett a torkát köszörülni, hátha azzal emlékeztetheti a többieket, hogy van egy tanúja is az igen személyes társalgásuknak, amelynek alig várta a végét – csakhogy senki sem figyelt fel rá.

– Akár itt maradok, akár elmegyek, a szívem szavát fogom követni. Bolond lennék, ha nem így tennék.

– Inkább akkor bolond, ha ezt teszi – vágott vissza Megan, majd nagyot sóhajtva hozzáfűzte: – Ostoba, micsoda ostoba ember – ingatta a fejét, mintha nem értené az egészet. – Éppen akkora szamár, mint egy éve, amikor világosan a tudomására hoztam, hogy van már párom, de nem volt hajlandó rám hallgatni.

– Eltökélt voltam – pontosított vigyorogva a férfi. – És mit számít holmi férjecske, ha két szívet egymásnak teremtett az ég?