ÉG, FÖLD, EMBER – VALLÁSKÖZI PÁRBESZÉD A TERMÉSZETRŐL

© Szerzők, 2024

© Fodor Kitti, 2024

© MCC Press Kft., 2024

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-078-7 (print)

ISBN 978-963-644-079-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Szerkesztés: Laik Eszter

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: E. Zsemberi-Szígyártó Miklós

Borítófotó és belső fotók: Fodor Kitti

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Előszó: Természetesen – vallások az ember környezetéről
Nagypál Szabolcs

Az Ég, a Föld és az ember progresszív zsidó szemszögből
Radvánszki Gábor

Az Isten teremtette világ – kezdetben, közben és végezetül
Nagypál Szabolcs

A természetfeletti, a természet és a természetesség kérdése az iszlámban
Sulok Zoltán

A Tökéletestől a tökéletesig – a bahá’í hit felfogása Istenről, a teremtésről és az emberről
Koczóh Péter

Az emberi lélek útja a Földön a hindu vaisnavizmusban
Banyár Magdolna (Mahárání Déví Dászí)

A Teremtő, a Természetesség és a Természet – hármasságok a buddhizmusban
Cser Zoltán

Az ember a teremtett világban és a történelemben
Nagypál Szabolcs

A lelkiség jelentősége a huszonegyedik századi környezeti és gazdasági válságok szempontjából
Gömböcz Elvira

Előszó:
Természetesen – vallások az ember környezetéről

NAGYPÁL SZABOLCS

Az ősi világvallások hagyományai, tanításai és hittételei a mai kor emberének is hatékony üzenettel szolgálhatnak a Teremtőről és a természetfölöttiről; a teremtésről, a teremtett világról és a természetről.

Illetve arról is hírt adnak, mi is az ember föladata és legbelsőbb lényege, valamint, hogy miként képes összekapcsolni a természetfölöttit a teremtett világgal és önmagával.

A kapcsolatot a természetfölöttivel a különböző korokban az Éggel hozták összefüggésbe, a fölfelé tekintő ember képével; a természetet, a teremtett világot pedig a Földdel, amelyet az ember művelhet, de sajnos akár tönkre is tehet.

Manapság azt látjuk, hogy az ember lelki nehézségeinek megoldása talán éppen az lehet, hogy megtalálja magában a természetességet, a kapcsolatot az Éggel, és felelősséget tud vállalni a saját szűkebb és tágabb környezetéért, mindvégig kapcsolatot tartva természetesen a Földdel is. A világvallások szempontjából e kérdéskör kiválasztása nagyszerű lehetőséget kínál a közös pontok fölismerésére és a vallásközi párbeszédre.

Könyvünk nyolc tanulmányában hat világvallás képviselői fejtik ki vallási hagyományuk tanítását a három alapfogalomról (Ég, Föld, ember); a kereszténységet római katolikus és protestáns szerző is bemutatja az adott kérdéskör tekintetében.

Zsidóság

Az első tanulmány a progresszív zsidóság szemszögéből világítja meg az Ég, a Föld és az ember kapcsolatát. Radvánszki Gábor 2007-ben végezte el az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karán az amerikanisztika szakot.

A Szim Salom zsidó közösség alapítói közé tartozó édesanyjának és soátúlélő nagyszüleinek köszönhetően tizenéves kora óta tagja a progresszív hitközségnek, melynek egy időszakban világi vezetője is volt.

Elmélyülését a zsidó hagyományokban Raj Tamás, Fred Morgan és Kelemen Katalin rabbiknak, valamint testvérének, Radvánszki Péter rabbinak köszönheti. Jelenleg nem aktív a zsidó közösségi életben, de a vallásközi párbeszédet továbbra is kiemelten lényegesnek tartja.

A zsidó irányzatok komoly eltérést mutatnak az istentiszteleti és teológiai rendben, de a közös és legalapvetőbb viszonyítási pont az Örökkévaló és a zsidóság közötti kapcsolat, valamint a Tóra mint központi szöveg, amelyet folyamatosan olvasnak és tanulmányoznak.

Az Örökkévaló akaratának beteljesítését jelenti a parancsok (micvák) megtartása is. E parancsolatok forrását a Törvényben, héberül a háláchának nevezett szabályokban találjuk, amely a tórai írott és szóbéli tan talmudi, negyedik–hetedik századi, vita alakjában rögzített értelmezéséből, majd annak a tizenhatodik és a tizenkilencedik század folyamán szerkesztett kivonataiból áll.

A Tóra, a Szentírás és a rájuk épülő későbbi hagyomány jó és rossz példákon keresztül egyaránt utat mutat az ember kapcsolatára vonatkozóan Istennel, a maga környezetével (más élőlényekkel és a természettel), illetve más emberekkel.

A Szináj-hegyi kinyilatkoztatás, a Tízparancsolat, az Ég megnyilatkozása és a Teremtés könyve megmutatja, miként alakítja ki az Örökkévaló a vizekből az Eget és a Földet, miként alkotja meg az embert az isteni és a földi világból.

A szentség fogalma más értelmezést nyer a zsidóságban, mint a kereszténységben: az Örökkévaló útmutatása alapján a hétköznapitól időben és térben elválasztott fogalom. A Sábát megünneplése nemcsak minden szombaton esedékes, hanem években számolva is használatos volt. Így a sábátév a hetedik éveket jelöli, a jubileumi esztendő pedig hétszer hét év után következik be. Ez jelzi, hogy a Föld az Örökkévaló tulajdona, e törvények lényege pedig a pihentetés és a fölszabadítás.

Az étkezési szokásoknál figyelembe kell venni a húsevés feltételeit. A húsfogyasztáshoz egykor az Örökkévaló engedélye kellett, hiszen az Általa teremtett élet kioltásáról van szó. Másrészt a kóservágás szabályozza, amely kisebb környezeti lábnyomot eredményez, mint a nagyüzemi és az ipari állatföldolgozás. További környezettudatos minősítés a hesher cedek, amely – a tisztességes kereskedelemhez hasonlóan – a munkások és az állatok életkörülményeit is ellenőrzi.

Kereszténység

Római katolicizmus

A kereszténységet három tanulmány is megjeleníti a kötetben. Az egyik az ember helyét vizsgálja az Isten teremtette világban: annak a kezdetén, azután a természettörténet közben, illetve a majdan eljövendő végidőkben.

Nagypál Szabolcs (PhD, ThD) jogász, bölcsész és (római katolikus) teológus, a Mathias Corvinus Collegium (MCC) Jogi Iskolájának vezetője, az Eötvös Loránd Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kara Jog- és Társadalomelméleti (korábban: Filozófia) Tanszékének egyetemi oktatója, a Vallásközi Párbeszéd Társaságának társelnöke.

Kutatási területe az ökumenikus és vallásközi párbeszéd, a közvetítés (mediáció) és a szelíd viszálykezelés, valamint a természetjog, a jog és az erkölcs kapcsolata. A Tekercs és tekintet című filmes műsor szerkesztője és műsorvezetője.

Első tanulmánya három nagyobb részből áll: az istentani és a teremtéstani részt a végidőtani fejezet követi.

Az első rész gondolatmente szerint az Ég összeér a Földdel. Vagyis a rendszeres teológián belül az istentan megállapításai szerint abból érdemes kiindulni, hogy van Isten, hogy egy Isten van, hogy Maga Isten egyszerre túlnani és jelenlévő; hogy Ő egyre jobban megismerhető, ugyanakkor azonban minden emberi értelmet is meghalad. Továbbá Isten megszólítható, néven nevezhető, vannak tulajdonságai Önmagában, illetve a tevékenységei alapján is; végül pedig Isten Szentháromság, mind Önmagában, mind pedig az üdvösségtörténetben.

A második rész a teremtés folyamatára és magára a teremtett világra összpontosít: eszerint Isten teremtette az egész világot, Ő a semmiből teremt, és folyamatosan a létben is tartja a világot. Az Isten által megteremtett világ jó, és minduntalan a Teremtő jóságáról beszél.

Az írás lezárásaképpen a végső időkkel és a végső dolgokkal foglalkozó végidőtant fejti ki a szerző: a teremtett világ végét az utolsó ítélet jelenti majd, a világ beteljesedését pedig a mennyország.

A szerző a kötetben szereplő másik, embertani tanulmányában az ember helyét és szerepét tekinti át a világban. Az ember ugyanis Isten képmása, aki szeretetre hivatott, ugyanakkor felelős is a világért.

Az ember hajdani ősbűne nyomán teljesen új helyzet állt elő a világban, amellyel ezentúl számolni kell. Az ember halandó, de megváltott lény, aki a test, a lélek és a szellem egysége, és örök élete van.

Isten gondot visel a világára, és mindez az emberi történelem folyamatában is megnyilvánul és megmutatkozik. Végezetül pedig az ember közösségi lény, aki képes arra, hogy hozzájáruljon Isten országa megvalósításához a Földön.

Protestantizmus

A másik keresztény szerző a kötetben a protestantizmus szempontjait hozza be az áttekintésbe. Gömböcz Elvira közgazdászvégzettségét a Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetemen, teológusvégzettségét az Evangélikus Hittudományi Egyetemen és a chicagói evangélikus hittudományi egyetemen szerezte.

Hittudományi doktori fokozatát (PhD) 2011-ben védte meg az Evangélikus Hittudományi Egyetemen, ahol egyetemi tanársegédként oktatott 2014-ig. 2015 óta Brüsszelben él, jelenleg buddhista tanulmányokat folytat.

Írása a környezeti és gazdasági (világ)válságok, valamint a lelkiség kapcsolatát és összefüggéseit elemzi. A gazdasági döntések sohasem tisztán gazdaságiak, hanem éppen annyira elválaszthatatlanok a döntéshozók értékfölfogásától is.

A döntéseket ugyebár emberi lények hozzák, mégpedig saját értékítéleteik és értékválasztásaik alapján. A keresztény felekezetekben alapvetően kétféle álláspont létezik a kérdésről. Az egyik hozzáállás úgy tekint a gazdaságra, mint amelynek egyáltalán semmi köze sincsen a keresztény üzenet lényegéhez.

Ezen álláspont szerint Egyház és állam szétválasztása okán az Egyháznak nem kell és egyáltalán nem is szabad belészólnia a közügyekbe, semmilyen formában. Az Egyház határozott föladata eszerint, hogy az embereknek hirdesse az örömhírt, amely középpontja maga Jézus Krisztus.

A másik álláspont alapján viszont a világméretű gazdaság területén nem választhatják a hallgatást a felekezetek és a gyülekezetek, mert a közösségvállalás a szegényekkel, az elnyomottakkal és a kirekesztettekkel az egyik központi szentírási üzenet.

A gazdaság világméretűvé válása és az egyes válságok bírálata nemcsak gazdasági és társadalmi irányultságú lehet, hanem éppen annyira teológiai is. A teológiai bírálat az Egyház nagy lehetősége arra, hogy fölemelje prófétai hangját, és hogy másokat is tanítson.

A kereszténység és a keresztény hit akkor lehet valóban hiteles, amennyiben a fogyasztói társadalom kultúráját igyekszik megváltoztatni és jobbá tenni. A fogyasztás immáron mai korunk mintegy vallásává vált, ezáltal pedig egyszersmind egyfajta újkori aranyborjúvá is.

Súlyosan hiteltelenné válhatik az Egyház, amennyiben belésimul az aranyborjút imádó mai kultúrába. A föladata a valódi lelkiség továbbadása, hiszen a boldogság az emberi kapcsolatokban, az egyszerűségben és mások szolgálatában van, nem pedig az anyagi javak hajszolásával és birtoklásával érhető el.

A keresztény közösség, mint az Egyház alapsejtje, képes tartalmas lelki és lelkiségi otthont biztosítani az embernek. Ugyanakkor elindítója lehet egy olyasfajta szemléletváltozásnak is, amely a verseny, az önmegvalósítás és az egyénieskedés magatartása helyett sokkal inkább a beleérzést és az összetartozást tudja erősíteni.

A keresztény felekezetek, a teológusok és a gyülekezetek hozzáállása a világméretű gazdasági kérdésekhez és különösen is a szegénységhez ezért nem korlátozható csupán a különböző jótékonykodó és emberbaráti tevékenységekre, hanem egyre inkább a keresztény önértelmezés részévé kell, hogy váljék.

Iszlám

A muszlim nézőpontból született tanulmány szintén az Isten, az ember és a természet kapcsolatát tárgyalja. Sulok Zoltán 1993 óta foglalkozik az iszlám vallással, és 1995 óta maga is muszlim.

Az iszlám világ különböző országaiban neves vallástudósoktól és jeles teológusoktól tanult, 2014-ben iszlám vallásjogi diplomát szerzett (Islamic Online University). A vallásközi párbeszéd elkötelezett híve.

A 2000 szeptemberében létrehozott Magyarországi Muszlimok Egyházának (MME) alapító tagja. 2001-től a Magyarországi Muszlimok Egyházának elnöke és hitoktatója. Számos hazai és nemzetközi színtéren rendszeresen képviseli a magyarországi muszlimokat.

Az iszlám esetében Mohamed próféta és a Korán egyaránt foglalkozik a világegyetem megfigyelhető jelenségeivel mint Isten jeleivel. Földünk esetében ez a mindent körülvevő természet, amelyről egyre többet szeretnénk megtudni, és e tudás szintén Istentől szerezhető meg.

Lényeges azonban megjegyezni, hogy van olyan rejtett tudás, amely a tudományos kutatás módszertanával nem föltárható, mert Isten csupán annyit közölt az emberiséggel, amennyit szükségesnek tartott.

A világ teremtése a Koránban hat „nap”, de ezalatt korszakokat, határozatlan idejű, nagyon hosszú időszakokat kell érteni. A Korán nem állapít meg sorrendet a Föld és az Egek teremtésében.

Az élővilág teremtésekor Isten ugyanazon alkotóelemekből rendkívül változatos létformákat tud teremteni, Isten fölötte áll az Általa teremtett világnak, nem hasonlatos hozzá.

Az ember teremtésének célja van, ő a Föld helytartója. Az ember az egyedüli teremtmény, aki megbízatást, helytartóságot kapott. Ebből az következik, hogy a teremtmények közül egyedül az ember az, aki képes védelmezni a rá bízott többi teremtményt.

Az ember vette magára a felelősséget, a többiek nem tették ezt, ezért ők nem is képesek megvédeni a többi teremtményt, és nem is felelősek értük. Az iszlám úgy tekint az ember és a természet viszonyára, hogy az ember, aki maga is teremtmény, kapcsolatban áll a természettel, vagyis a teremtmények egy halmazával.

E kapcsolatból nem lehet kihagyni a Teremtőt, mert akkor romlás következik be a világban. Az embernek tudnia kell, hogy az őt körülvevő környezet, akármilyen szűken vagy tágan értelmezve, Isten teremtésének eredménye.

Azt sem szabad elfelejtenünk, hogy Isten az emberre bízta a Földet, ezért minden nemzedék helytartó a Földön, a múltban, a jelenben és a jövőben; a helytartóság minden ember felelőssége.

Ebből következik, hogy vannak olyan javak, amelyek nem sajátíthatók ki, azokból mindenkinek részesednie kell – ilyen például a tiszta levegő, a víz, az élelem, a rendes lakhely; továbbá a javak szétosztásának is igazságosnak kell lennie.

Bahá’í vallás

A bahá’í[1] hit alapján álló tanulmány szintén a teremtés és az ember kapcsolatába ad betekintést. Koczóh Péter történelem és angol szakon végzett az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karán, jelenleg mint angol tolmács és fordító dolgozik.

1989-ben ismerkedett meg a bahá’í hittel. Sok bahá’í szent iratot és egyéb szöveget fordított magyar nyelvre. Jelenleg a Bahá’í Közösség vallásközi referense, és a Vallásközi Párbeszéd Társaságának tagja.

A bahá’í tanítások szerint a vallás és a tudomány egyenrangú, hiszen mind a kettő ugyanazon valóság egy-egy oldalát vizsgálja a maga sajátos eszközeivel. Isten nem Önmaga teremt, hanem létrehoz egy közvetítőt, aki a teremtett világ felé közzéteszi az akaratát.

A bahá’í teremtésfölfogásban három nagy világsík létezik: Isten lényege, az isteni parancs birodalma és Isten megnyilvánulásai, vagyis a nagy világvallások alapítói.

A teremtésben helye van a fejlődésnek, amely meghatározott cél felé halad. Az ember teremtésénél Isten fő indítéka a szeretet. Isten legfőbb célja az anyagi világ megteremtésével az volt, hogy kialakuljanak benne „lelkes” lények.

Az embert nem az anyagi vonásai teszik emberré. A bahá’í tanítások a teremtett világ négy szintjét, királyságát különböztetik meg, amelyek közül az alacsonyabban lévők beléépülnek a magasabba, ahol megjelenik annak megkülönböztető sajátossága.

Ami az alacsonyabb szinten lévőben a nálánál lejjebb lévőhöz képest előrelépés, az a magasabb szinten lévőhöz képest lealacsonyodás. Az ásványi királyság ereje a létezésben rejlik, a növényi királyság az élet és a növekedés birodalma, az állatok sajátja a mozgás, valamint az ösztönök által vezérelt viselkedés.

A negyedik királyság az ember, akiben több szint létezik: az első az ösztönök szintje, más szóval az állati örökség. Ez az, ami a törzsfejlődésben bejárt utunk miatt maradt bennünk.

A második az észszerű gondolkodás, vagy a lélek. Ez a következetes gondolkodás birodalma, az e világi nehézségek megoldásának székhelye. ’Abdu’l-Bahá tanítása szerint: „Az emberi lélek, amely az embert az állattól megkülönbözteti, az ész által vezérelt szellem; e két elnevezés pedig – az emberi lélek és az ész által vezérelt szellem – egyetlen dolgot jelöl meg.”

A harmadik a hit lelke, amely nyughatatlan, és a hit bizonyosságát keresi. A negyedik a szellem, a belénk ültetett isteni szikra, avagy a lelkünk tükrében megjelenő isteni kép.

Hinduizmus

A hinduizmus talaján sarjadt tanulmányban a szerző a különböző védikus bölcseleti iskolák vonatkozó nézeteit ismerteti Isten, az élőlény és az anyagi világ kapcsán.

Banyár Magdolna (Mahárání Déví Dászí) közgazdász és szociológus, a történelemtudományok doktora (PhD). A Bhaktivedanta Hittudományi Főiskola tanára és volt rektora.

Legfőbb tudományos kutatási területe a hinduizmus társadalom- és jogbölcselete, valamint a gaudíja-vaisnavizmus, illetve a Krisna-tudatú mozgalom társadalomtörténete.

A kettőség elve szerint létezik Isten és létezik élőlény, és kettejük között igen jelentős különbség van: Isten ugyanis végtelenül hatalmas, míg az élőlény meglehetősen parányi.

Az anyagi teremtés Isten külső energiája – amelyben mi magunk is élünk –, ez pedig körkörösen teremtődik és meg is semmisül. Bár mindig létezik, mégis van kezdete és van vége is, azaz hol megnyilvánul, hol pedig ellenkezőleg, rejtve marad.

Megnyilvánult létezése, vagyis a teremtés, átmeneti, ebből következően pedig szenvedéssel teli. A legtöbb szenvedést az életben az okozza, hogy a dolgok elmúlnak, elég csak a végső elmúlásra, a halálra utalni.

Az emberi alak azért értékes, mert az emberi állapot magas szinten tudatos: gondolkodik önmagán és a körülötte lévő valóságon. A vaisnava hagyomány tanítása szerint vissza lehet jutni az eredeti otthonba, az örök boldogsággal és tudással teli létbe, Istenhez.

A visszavezető út valójában nagyon egyszerű: semmi mást nem kell tenni, mint újból szeretni Istent – hiszen a lelki világ törvénye az istenszeretet –, és semmi másra nem vágyni, mint az együttlétre Krisnával.

Az élőlényeket, az embereket a vágyaik mozgatják, és ha megtanulják újra szeretni Istent, akkor arra vágynak majd, hogy Véle legyenek, e vágyuk pedig vissza fogja vinni őket a lelki világba.

Hogyan kell megtanulni újból szeretni Istent itt, az anyagi világban, ahol az élőlények a saját önző vágyaik kielégítése érdekében tartózkodnak? Olyan tetteket kell véghez vinniük, amelyeket nem önmagukért, hanem azért tesznek, hogy Isten elégedett és boldog légyen.

Ez azonban már nem olyan egyszerű: az embernek át kell alakítania a gondolkodását és az életét: az énközpontú létről át kell térnie egy olyan életmódra, amelyben nem a saját szeszélyei, hanem Isten törvényei szerint cselekszik. Ott majd követi Isten parancsolatait, és úgy él, ahogy Ő megkívánja az emberektől, mert ez elégedetté teszi Istent.

Buddhizmus

Kötetünk buddhista tanulmánya a Teremtő, a természetesség, illetve a természet vagy a teremtett világ kapcsolata nyomán a különböző hármasságok, vagyis hármas fölosztások szerepét vizsgálja a hagyományban.

Cser Zoltán a Tan Kapuja Buddhista Főiskola oktatási rektorhelyettese, aki meditációs alapgyakorlatokat, szertartástant és buddhista filozófiát tanít. Kutatási területéhez tartozik a buddhista meditációs rendszerek összehasonlítása, valamint a mozgásgyakorlatok szerepe a buddhizmusban.

Emellett a Tan Kapuja Buddhista Egyház igazgatója, az egyházi ünnepek és más hasonló események felelős összefogója, és immáron több mint harmincöt esztendeje maga is buddhista gyakorló.

Meglátása szerint fölöttünk az Ég, amely egy alapvetően nyitott tér; alattunk a Föld, amely teli van mindenféle változatos alakzatokkal; középütt pedig maga az ember áll, egyénileg és közösségben egyaránt.

Nagy jelentőséggel bír a vallásban a menedék ünnepélyes vétele a Három Drágakőben, vagyis Buddhában, a tanban, illetve a közösségben: ez a buddhista felnőtt beavatási szertartás központi mozzanata.

Egy másik, hasonló hármasság az Alap, az Ösvény és a Gyümölcs tanítása: eszerint az Alap arról szól, hogy milyen helyzetben is vagyunk éppen; az Ösvény maga pedig arra tanít, hogy milyen módszereket kell követnünk a Gyümölcs, vagyis a megvilágosodás állapotának eléréséhez.

A nemes tanítvány bölcsességének három nagyobb szintje a meghallgatás (a tanítvány ez esetben olyan, mint egy nyitott edény); a következetes és képzett gondolkodás; valamint az élményszerűen átélt összpontosítás és szemlélődés rétege.

A megvilágosodott ember útja a megvilágosodásból fakadó önzetlenségen, a fejleszthető együttérzésen és a mérhetetlen örömön át vezet. Végezetül a három test tanítása a megvilágosodott testtel, a beszéddel és a tudattal foglalkozik.

A kötetben most közölt tanulmány fölteszi a kérdést: voltaképpen miként viszonyulunk a természetfölöttihez, pontosan mi is a kapcsolatunk a természettel? Továbbá, hogy egyáltalán mennyire vagyunk képesek a természetfölöttit szorosabban összekapcsolni a környezetünkkel, vagyis hogy mennyire vagyunk a természet részei a hozzáállásunkban és a viselkedésünkben?

A kortárs ember alapvető kérdése ez, hiszen aki nem tartja a kapcsolatot sem az Éggel, sem pedig a Földdel, az egyre rosszabb és rosszabb lelkiállapotba kerül, például egyre erőteljesebben hat rá korunk két nagy és jellemző népbetegsége, az állandó túlfeszítettség és a kínzó magány.

* * *

Egy pusztán elméleti oktatásban részesült kívülálló a tanításokat a maguk valódi mélységében nem igazán ismerheti és értheti. Egyrészt, mert az ilyen ember nem részesült a tanítói lánc áldása által közvetített szóbéli hagyományokban vagy írásbéli szent szövegekben és magyarázatokban.

Másrészt pedig aki nem tagja egy vallási közösségnek, ahol maguk az ünnepek, a szertartások és a módszerek szemléletalakító gyakorlatai zajlanak, sok mindenből kimarad.

Aki viszont nemcsak ismeri, de gyakorolja is a vallását, az képes a saját életének példáján át bemutatni azt, nem beszélve arról, hogy rengeteg, az adott hagyomány belső életével kapcsolatos tudással rendelkezik.

A föntiek szellemében gondoltuk úgy, hogy érdekes és értékes lenne közvetlenül az adott vallások képviselőit megkérdezni arról, mit tanítanak az általuk képviselt hagyományok a természetfölöttiről, a természethez fűződő viszonyunkról, valamint az ember szerepéről és helyéről Ég és Föld között.

Az Ég, a Föld és az ember progresszív zsidó szemszögből

RADVÁNSZKI GÁBOR

A zsidó vallást a legkönnyebb gyakorlatiasan, a mindennapi rituális vallásgyakorlat irányából megközelíteni.[2] Elmondhatom tehát a véleményemet, megoszthatom a tapasztalataimat, hogy miként is élem meg én, illetve a közösségem a zsidóságunkat a hétköznapok és az ünnepek során, és e gyakorlat milyen összefüggésben van az Ég, a Föld és az ember hármas szempontrendszerével. Ebben igen nagy segítség a Tóra, vagyis Mózes öt könyve, valamint egy magyarázatokkal bővített imakönyv.[3]

Amellett, hogy számomra könnyebbség, ha elvontabb teológiai elemzések helyett a saját vallásgyakorlatom és egy konkrét zsidó közösség imaszövegeit bemutatva gondolkodhatom el a párbeszédünk kérdéskörén, az összehasonlító vallástudományok kortárs kutatója is a cselekvéshez köti a vallás meghatározását: „A vallást emberi tevékenységként tanulmányozzuk. […] A vallás olyan tevékenység, amelyet az emberek végeznek.”[4]

Abraham Joshua Heschel, a huszadik század egyik legkiemelkedőbb zsidó vallásbölcselője szintén a vallásgyakorlat irányából közelíti meg a kérdést: „A vallás több mint hitvallás vagy egy eszmerendszer, és nem érthető meg, ha elszakítjuk a cselekvéstől és az eseményektől. […] A hit gondolatait nem szabad a hit megélt pillanataitól teljesen elválasztva tanulmányozni.”[5]

Melyik is ez a kézzelfogható közösség? A zsidó vallás – irányzattól függetlenül – hangsúlyosan közösségi vallás, amelyben bizonyos fontos szertartásos eseményekhez – az istentisztelet egyes részeihez, a Tóra felolvasásához – még a legkisebb létszám is meghatározott (ez a minjen, vagyis a tíz fő). Azaz igencsak lényeges, hogy milyen hátterű és szellemiségű emberekből áll az a közösség, amelynek tagjaival nap mint nap együtt imádkozunk vagy tanulunk. Korábbi közösségem, a Szim Salom alapítói a nyolcvanas évek végén gyökereiket kereső felnőtt értelmiségiek voltak, a szüleink nemzedéke. Számukra nem adatott meg, hogy már gyermekkoruktól megismerhessék a hagyományt, így különösen értékes közeget teremtettek a nemzedékeken átívelő tradíciók újbóli megismeréséhez.

Minden, napjainkban aktív zsidó közösség küldetésének tekinti, hogy az önazonosságukat vesztett, elvilágiasodott, beolvadt zsidóknak ajtót nyisson a vallás felé: hogy a fontos életeseményeiket (a születést, a felnőtté válást, az esküvőt, a gyászt), valamint a zsidó ünnepeket közösségi, majd családi keretek között is megélhessék. Így a vallásgyakorláshoz szükséges közös és egyéni tanulás, valamint az imádság mellett együtt gyakorolhatják a zsidóság olyan fontos alapelvét is, mint az elesettek és a rászorulók támogatása.

Minden vallási párbeszéd egyik fontos alapvetése, hogy nyitottságra van szükség valamennyi résztvevő részéről, és az együtt töltött időnek nem lehet célja a vallási hagyományok keveredése, azok egybemosása. Miért érdemes a párbeszédre időt és fáradságot fordítanunk mindannyiunknak? Mert a más valláshoz kötődő emberek szertartásainak és hétköznapjainak megismerése erősíti a saját önazonosságunkat, és egyben saját hagyományaink mélyebb tanulmányozására is sarkall. Ezenfelül a zsidóság a feladatának tekinti a világ jobbá tételét (ez a Tikkun Olam[6] elképzelése, amely önmagában is egy külön tanulmányt érdemelne), ebben szükség van minden támogatóra és összefogásra, hiszen végeláthatatlanul nagy és egyedül el nem végezhető feladatról van szó.

A vallásközi párbeszéd különösen izgalmas és fontos, ha nem szűkíti le a résztvevők körét a zsidó és keresztény hagyományok képviselőire, hanem lehetőséget biztosít a szélesebb körű párbeszédre, például a muszlim, a hindu és buddhista testvéreinkkel is.

Két zsidó, három vélemény

Fontos tudomásul vennünk, hogy a zsidóság sem térben, sem időben nem alkotott soha egységes közösséget: a jeruzsálemi Szentély első századi lerombolása után teljesen autonóm közösségekre épül, külső alá- és fölérendeltség nélkül. Így például egy izraeli főrabbi nem felettese egy budapesti rabbinak, főleg ha nem is egy irányzathoz tartoznak. Ezért egyházról sem igazán beszélhetünk zsidó összefüggésben, legfeljebb hitközségek tömörüléseit, érdekképviseleti ernyőszerveit sorolhatjuk be jogilag „egyházként”.

Hagyományosan a földrajzi alapú elkülönülésből eredő különbségeket, például a szefárd (spanyol eredetű) és az askenázi (közép- és kelet-európai eredetű) hagyományokat veszik külön csoportba, és ilyennek számít még a jemeni vagy az etióp zsidóság is. A tizennyolcadik század óta a közép- és kelet-európai haszid mozgalmak váltak körülhatárolhatóvá sajátságos vallásgyakorlati megközelítésük alapján.

Az ettől eltérő csoportosítási elv alapján megfogalmazott jelenlegi zsidó vallási irányzatok igen komoly eltéréseket mutatnak egymáshoz képest mind vallásjogi, mind szertartási és bizonyos teológiai szempontok alapján is. Bár e különbségek csak az utóbbi száz–kétszáz évben lettek felcímkézve, az elmúlt kétezer év során számos előzményt ismerhetünk fel a sokszínű zsidó szellemiség gyökereiként. Az utóbbi időkben szembetűnőbb különbségekre összpontosítva: a progresszív zsidóságban a nők teljes jogú, megkülönböztetés nélküli részvétele a rituális életben és a közösség vezetésében alapvető irányelv, amelyet az emberi méltóság tiszteletének tórai és prófétai hagyományából vezetünk le. Érdekesség, hogy a nemzetközi zsidó hitéletben már a konzervatív irányzat és egyes önálló ortodox közösségek is egyre inkább feszegetik a nemi alapú elkülönülés határvonalait; immáron Magyarországon is felélénkült a vita néhány hagyományosabb közösségben.