részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lisa Jewell: The Family Remains

Copyright © 2022, Lisa Jewell
All rights reserved.

borító terv © Simon & Schuster
borító fotók © Getty, Plainpicture, Adobestock, 123RF

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 438 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Bérci Ágnes
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Ezt a könyvet Steve Simmonds emlékének ajánlom

A Cheyne Walk 16. alatt élő családok

Lambék

Id. Henry Lamb és Martina Lamb

Ifj. Henry Lamb, a fiuk, aki Phineas Thomsonnak is nevezi magát

Lucy Lamb, a lányuk, hajdan Michael Rimmer felesége; Libby, Marco és Stella anyja

Libby Jones, Lucy lánya, hajdan Serenity Lamb; kapcsolatban él Miller Roe újságíróval

Thomsenék

David Thomsen és Sally Thomsen

Clemency Thomsen, a lányuk, jelenleg Cornwallban él

Phineas Thomsen, a fiuk, Finn Thomsennek is nevezik, jelenleg Botswanában él

Birdie Dunlop-Evers, zenész

Justin Redding, Birdie barátja

Előhang 2019. június

Samuel

– Jason Mott?

– Igen. Itt vagyok. Én vagyok az.

Lebámulok a fiatalemberre, aki bokáig a sárban áll alattam a Temze partján. Homokszínű haja függönyként lóg puha, szeplős arca két oldalán. Térdig érő gumicsizmát visel, khaki lélekmelegítőt rengeteg zsebbel, és szájtáti emberek veszik körül. Elindulok feléje, igyekszem távol tartani a cipőm a sártól.

– Jó reggelt – mondom. – Samuel Owusu nyomozó vagyok. Ő pedig Saffron Brown a helyszínelőktől. – Látom, hogy Jason Mott nagyon igyekszik, hogy ne mutassa, mennyire izgalmas két valódi detektív társaságában lennie, de kudarcot vall. – Úgy hallottam, talált valamit. Megmagyarázná?

Lelkesen bólint.

– Igen. Szóval. Ahogy a telefonban is mondtam. Én folyóparti kincskeresés-vezető vagyok. Hivatásos. Ma reggel itt voltam a csoportommal, és ez a fiú – rámutat egy tizenkét évesnek látszó gyerekre – kotorászott, és felnyitotta ezt a zsákot. – A kavicsokon heverő fekete kukászsákra mutat. – A folyóparti kincskeresés első szabálya, hogy nem nyúlunk semmihez, de ez csak itt hevert, mintha valaki ide dobta volna, szóval szerintem oké volt, hogy kinyitotta.

Bár semmit sem tudok a folyóparti kincskeresés szabályairól, biztató pillantást vetek a fiúra, és ő megkönnyebbül.

– Na szóval. Én nem tudom, nem vagyok orvosszakértő… – Jason Mott idegesen rávigyorog Saffronra, és elpirul. – De arra gondoltam, hogy úgy néznek ki, mintha, izé, emberi csontok lennének.

Átvágok a kavicsos részen a zsákhoz, és kinyitom. Saffron a nyomomban jön, és belepillant. Az első, amit meglátunk, egy emberi állkapocs. Megfordulok. Saffron bólint; aztán felhúzza a gumikesztyűjét, és kiterít egy nagy nejlonlepedőt.

– Rendben – mondom, majd kiegyenesedem, és ránézek a sárban álldogáló csoportra. – Ki kell üríteni ezt a területet. Kérem önöket, legyenek a segítségünkre.

Egy percig senki sem mozdul. Aztán Jason Mott életre kel, és sikeresen összetereli a parton az embereket, föl a rakpartra, ahol megint megállnak és bámészkodnak. Látom, hogy előkerül néhány okostelefon, odakiáltok.

– Kérem önöket, ne filmezzenek. Ez nagyon személyes adatokat is érintő rendőri ügy. Köszönöm.

Az okostelefonok eltűnnek.

Jason Mott megáll a rakpartra vezető lépcső közepén, és felém fordul.

– Tényleg… – kezdi. – Tényleg emberi csontok?

– Valószínűleg igen – válaszolom. – De nem lehetünk biztosak benne, amíg meg nem vizsgálták. Köszönjük a segítségét, Mr. Mott. – Melegen rámosolygok, remélem, ebből megérti, hogy hagyja abba a kérdezősködést, és menjen innen.

Saffron visszafordul a csontokhoz, és elkezdi kiszedni őket a kukászsákból a nejlonlepedőre.

– Picikék – mondja. – Valószínűleg egy gyerek. Vagy egy apró felnőtt.

– De biztosan ember?

– Igen, biztosan.

Hangot hallok a rakpartról. Jason Mott az. Felsóhajtok, és nyugodtan odafordulok feléje.

– Tudja, milyen idős? – kiabál le. – Ha alaposan megnézi?

Saffron szárazan rám mosolyog. Aztán Jasonhöz fordul.

– Fogalmam sincs. Adja meg az adatait a kocsinál várakozó rendőrnek. Értesítjük.

– Köszönöm. Köszönöm szépen. Ez szuper.

Egy perccel később Saffron apró koponyát húz ki a kukászsákból. Megfordítja a nejlonlepedőn.

– Ez itt – mondja. – Nézd csak. Látod? Egy hajszálrepedés.

Leguggolok. És itt is van. A halál oka valószínűleg.

A szemem mindkét irányban végigsiklik a parton a folyó kanyarulatában, mintha a tettes éppen most futna ki a képből, kezében a gyilkos szerszámmal. Aztán visszanézek az apró, hamuszürke koponyára, és szívemet elönti a szánalom és az eltökéltség.

Egy egész világ van ebben a kis csontokkal teli zsákban.

Érzem, hogy kinyílik a világba vezető ajtó, és én belépek.

ELSŐ RÉSZ

1 2018. július

Rachel álomittasan meredt a telefon képernyőjére. Francia hívószám. A telefon kicsúszott a kezéből, le a földre, ő utánakapott, és tágra nyílt szemmel bámulta a telefonszámot, elöntötte az adrenalin, pedig csak reggel hét óra volt.

Végül megnyomta a fogadás gombot.

– Halló!

– Bonjour, jó reggelt. Avril Loubet nyomozó vagyok a nizzai városi rendőrkapitányságról. Mrs. Rachel Rimmerrel beszélek?

– Igen – válaszolta Rachel. – Én vagyok.

– Mrs. Rimmer, attól félek, nagyon felkavaró hírt kell önnel közölnöm. Árulja el, kérem, egyedül van?

– Igen. Egyedül vagyok.

– Van olyasvalaki, akit áthívhatna magához?

– Az édesapám. Itt lakik a közelben. Kérem. Mondja már meg.

– Nos, attól tartok, hogy ma korán reggel a házvezetőnő megtalálta a férje, Michael Rimmer testét antibes-i háza alagsorában.

Rachel hangos sipítással szívta be a levegőt, mint egy gőzös.

– Jaj – mondta. – Jaj, ne!

– Nagyon sajnálom. És úgy tűnik, hogy a férjét meggyilkolták, leszúrták, napokkal ezelőtt. Legalább a hét vége óta halott.

Rachel felült, a másik füléhez tartotta a telefont.

– És miért… Tudják, hogy miért? És hogy ki tette?

– A helyszínelők dolgoznak. Minden nyomot megkeresünk, amit csak lehet. De úgy tűnik, Mr. Rimmer nem használta a biztonsági kameráit, és a hátsó ajtó sem volt bezárva. Nagyon sajnálom, de most nem tudok ennél többet mondani önnek, Mrs. Rimmer. Igazán sajnálom.

Rachel kinyomta a telefont, és az ölébe ejtette.

Egy pillanatig vakon meredt az ablakra, ahol a nyári nap fénye beszűrődött a redőny rései között. Nagyot sóhajtott. Aztán lehúzta a szemére az alvómaszkot, az oldalára fordult, és visszaaludt.

2 2019. június

Henry Lamb vagyok. Negyvenkét éves. A Harley Street sarkán túl egy szép art deco épület legjobb lakásában élek. Honnan tudom, hogy ez a legjobb lakás? Mert a portás megmondta. Amikor felhoz egy csomagot – nem munkaköri kötelessége felhozni, de kíváncsi, ezért megteszi –, benéz a vállam fölött, és felcsillan a szeme attól, amit a bejárati ajtómból a berendezésből látni lehet. Belsőépítészt fogadtam. Tökéletes ízlésem van, de egyszerűen fogalmam sincs róla, hogyan illesszek egymáshoz ízléses dolgokat, hogy vizuális harmóniában legyenek. Nem. Nem vagyok jó a vizuális harmónia megteremtésében. De ezzel nincs is gond, mert egy csomó minden másban jó vagyok.

Mostanában – hangsúlyozom, mostanában – nem egyedül élek. Mindig magányos alakként gondoltam magamra, mielőtt megérkeztek. Hazaértem tiszta, drágán felújított lakásomba a morcos perzsamacskáimhoz, és arra gondoltam, jaj de jó lenne valakivel elbeszélgetni arról, milyen napom volt. Vagy de jó lenne, ha valaki a konyhában éppen finom vacsorát készítene nekem, lecsavarná egy üveg behűtött akármiről a kupakot, vagy még jobb lenne, ha egy koktélospohárban keverne nekem valamit. Hosszú ideig nagyon sajnáltam magam. De most már egy éve mások is laknak nálam – Lucy húgom és a gyerekei –, és soha, de soha nem vagyok egyedül.

Mindig van valaki a konyhámban, de nem koktélt kevernek nekem, vagy osztrigát nyitogatnak, nem kérdezik, milyen napom volt. Ők a paninikészítőmben csinálnak melegszendvicset, forró csokoládét a nem megfelelő kannában, a szelektív kukába dobják, ami nem odavaló, vagy a kukába a szelektív szemetet. Zajos, értelmetlen dolgokat néznek az okostelefonokon, amelyeket vettem nekik, és folyton kiabálnak egymással, amikor semmi szükség rá. És ott van a kutya is. Egy Jack Russell terrierszerűség, akit a húgom talált Nizza utcáin kukákban kotorászva öt évvel ezelőtt. Fitz a neve, és imád engem. Az imádat kölcsönös. Szívem szerint kutyás vagyok, és csak azért vettem macskát, mert önző embernek könnyebb macskát tartani. Megcsináltam egy online tesztet – Milyen macska illik önhöz? –, megválaszoltam harminc kérdést, és ott volt a válasz: perzsa. Azt hiszem, korrekt teszt volt. Csak egy macskát ismertem addig, még gyerekkoromban, egy éles karmú, gonosz dögöt. De ezek a perzsák egészen más világ. Követelik, hogy imádd őket. Nincs választásod. De nem szeretik Fitz kutyát, és nem szeretik, hogy én szeretem Fitz kutyát, és az állatok közötti interakció szörnyű.

A húgom tavaly költözött hozzám, olyan okokból, amelyeket elég nehéz elmagyarázni. Az egyszerű magyarázat, hogy hajléktalan volt. A bonyolultabbhoz egy tanulmányt kéne írnom. A köztes magyarázat szerint, amikor tízéves voltam, a (hatalmas) otthonunkba beférkőzött egy szadista csaló és a családja. Öt év alatt a csaló uralkodni kezdett a szüleim agyán, és szisztematikusan megfosztotta őket mindenüktől. Míg az otthonunkból a személyes börtönünk és az ő játszótere lett, irgalmatlanul megszerezte mindenkitől azt, amit akart, a feleségétől és a gyerekeitől ugyanúgy. Egy csomó iszonytató dolog történt ezekben az években, beleértve, hogy a húgom terhes lett tizenhárom évesen, gyereket szült tizennégy évesen, és miután Londonban hagyta a tíz hónapos babáját, Dél-Franciaországba szökött tizenöt évesen. Később szült még két gyereket két különböző férfinak, hegedűvel utcazenélve kereste meg a pénzt az etetésükre és ruháztatásukra Nizza utcáin, és akkor döntött úgy, hogy hazajön, amikor (többek között) nagy örökségre lett kilátása egy családi letétből, amelyet a szüleink hoztak létre, amikor még gyerekek voltunk.

Szóval a jó hír az, hogy a letét végül múlt héten fizetett, és most – üdvrivalgó trombitafanfárt kérek – milliomosok vagyunk, aminek hála a húgom vehet magának saját házat, elköltözhet a gyerekeivel és a kutyájával, én pedig megint egyedül maradok.

Így aztán szembe kell néznem életem következő szakaszával.

A negyvenkettő furcsa kor. Nem fiatal, nem öreg. Ha hetero lennék, gondolom, hisztérikusan keresnék egy működő petefészkű feleséget az utolsó pillanatban. De nem vagyok hetero, és nem vagyok olyan férfi sem, akivel más férfiak hosszú, komoly kapcsolatot akarnának kezdeni, ezért a lehető legrosszabb helyzetben találom magam – egy nem szerethető homokos pasi hervadó külsővel.

Üssetek agyon most rögtön.

De felcsillant valami új lehetőség. A pénz klassz, de ezúttal nem a pénz csillog. Ami csillog, az a múltam kirakósának egy elveszett darabja; egy férfi, akit azóta szeretek, hogy mindketten fiúk voltunk gyermekkorom szörnyűségeinek házában. Egy férfi, aki most negyvenhárom éves, rendetlen szakálla van, és bevésődött nevetőráncai, aki vadőrként dolgozik Botswanában. Egy férfi, aki – bonyodalom! – annak a csalónak a fia, aki tönkretette a gyerekkorom. Valamint – másodlagos bonyodalom! – az unokahúgom, Libby apja. Igen, Phineas teherbe ejtette a húgom, amikor tizenhat éves volt, Lucy meg tizenhárom, és igen, ez nagyon sok szempontból szörnyű, és akár azt is gondolhatnák, hogy ettől elment tőle a kedvem, és egy darabig csakugyan el is ment. De mindannyian hibáztunk abban a házban, egyikünk sem került ki belőle fekete pont nélkül. Mostanra elfogadtam a vétkeinket, mint a túlélés stratégiáját.

Nem láttam Phineas Thomsent tizenhat éves korom óta, amikor ő tizennyolc volt. De a múlt héten az unokahúgom születésnapi partiján az unokahúgom pasija, aki oknyomozó újságíró, elmesélte, hogy sikerült a nyomára akadnia. Egyfajta szuperfigyelmes születésnapi ajándék a barátnőjének. Nézd csak! Találtam neked egy elveszett apát!

És most itt vagyok, egy fényes júniusi szerda reggelen, elvonulva a hálószobám nyugalmába, laptopom nyitva, ujjaim a touchpadet simogatják, óvatosan irányítják a kurzort a vadvédelmi terület weboldalán, ahol Phineas Thomsen dolgozik, a rezervátumén, ahova nemsokára ellátogatok.

Phin Thomsenként ismertem, amikor gyerekként együtt éltünk.

Finn Thomsen az álnév, ami mögött rejtőzött az elmúlt években.

Annyira közel jártam. F Ph helyett. Bármikor megtalálhattam volna, ha eszembe jut játszani az ábécével. Olyan okos megoldás volt. Olyan okos. Phin volt a legokosabb ember, akit ismertem. Mármint magamon kívül.

Megrezzenek, amikor finoman kopognak a hálószobám ajtaján. Felsóhajtok.

– Ki az?

– Én vagyok, Henry. Bejöhetek?

A húgom. Megint felsóhajtok, és lecsukom a laptopot.

– Hát persze.

Csak annyira nyitja ki az ajtót, hogy becsusszanhasson, aztán csendesen becsukja maga mögött.

Lucy gyönyörű nő. Amikor tavaly először láttam tinédzserkorunk óta, egészen megrázott a szépsége. Az arca mesél, látszik rajta mind a negyven éve, nem törődik magával, úgy öltözik, mint egy rongyszedő, de valahogy mindig szebb, mint bármelyik másik nő a szobában. Talán borostyánzöld szeme teszi, és a hajában a piszkosarany csíkok, a súlytalansága, hangja dús mézédessége; ahogy mozog, ahogy tartja magát, ahogy megérinti a dolgokat, és ahogy rád néz. Az apám olyan volt, mint egy két lábon járó disznóhúsos pite, és a szerencsés húgom a külsejét elegáns féltörök anyánktól szerezte. Én a két lehetőség között helyezkedem el. Szerencsére anyánk fizikumát örököltem, de balszerencsémre inkább apánk durva arcát. Kihoztam a legtöbbet abból, amivel a természet ellátott. A pénz nem vesz neked szerelmet, de vehet elegáns állkapcsot, teljesen egyenes fogsort és feltöltött ajkakat.

A hálószobám megtelik annak az olajnak az illatával, amelyet a húgom a hajára ken egy barna üvegcséből, és amely úgy néz ki, mintha egy vidéki vásáron vette volna.

– Beszélni akarok veled – mondja, és odébb tesz egy székről egy zakót a szoba sarkában, hogy leülhessen. – Múlt héten, Libby születésnapi vacsoráján…

Hallgatlak, folytasd, mondja a pillantásom.

– Mit mondtál Libbynek és Millernek?

Libby a gyereke, akit Phinnel hozott össze tizennégy évesen. Miller Libby újságíró barátja. Bólintok.

– Hogy elmész velük Botswanába?

Megint bólintok. Tudom, mi következik.

– Komolyan gondolod?

– Igen. Persze.

– Szerinted… szerinted ez jó ötlet?

– Igen. Szerintem remek ötlet. Miért?

– Nem is tudom. Szóval ez egy romantikus út lenne, csak kettőjüknek…

Cöcögök.

– Miller azt mondta, elviszi az anyját, nem szánhatta annyira romantikusnak.

Nyilván ostobaságokat beszélek, de defenzívában vagyok. Miller el akarja vinni Libbyt Botswanába, hogy a lány találkozhasson az apjával, akit csecsemőkora óta nem látott. De Phin nekem is a részem. Nem egy darabka belőlem, hanem szinte a teljes egyéniségem. Szó szerint (és a „szó szerint” itt szó szerint értendő) tizenhat éves korom óta életem minden egyes órájában gondoltam rá. Hogyan ne akarnám újra látni, most azonnal?

– Nem leszek az útjukban – ajánlom fel. – Hagyom, hogy csináljanak, amit akarnak.

– Hát jó – mondja Lucy kétkedőn. – És te mit fogsz csinálni?

– Én majd… – elhallgatok. Mit fogok csinálni? Fogalmam sincs. Csak Phinnel leszek.

És aztán… hát, majd meglátjuk, nem igaz?

3 2016. augusztus

Rachel Martha’s Vineyard egy patikájában találkozott Michaellel 2016 nyarának végén. Arra várt, hogy egy nagyon fiatal és meglehetősen előítéletes patikus kiadja neki a felírt esemény utáni tablettát. Michael eléje lépett, és határozottan megkérdezte:

– Készen van már?

Az előítéletes patikus pislogott egyet, és azt mondta:

– Nem, uram, még nincs. Kérem, foglaljon helyet. Nemsokára elkészül.

Michael leült Rachel mellé. Összefonta a karját, és felsóhajtott. Rachel érezte, hogy hamarosan megszólítja, és igaza volt.

– Ez a pasas – mormolta – kész főnyeremény.

Rachel felnevetett, és odafordult, hogy megnézze az utána várakozót. Negyvenes, ő meg harmincas. Persze alaposan lesült; a hosszú Martha’s Vineyard-i nyár végére nem volt ember, aki ne barnult volna le. A hajára ráfért volna a nyírás; nyilván azt várja, hogy majd a városban nyiratkozik.

– Picit előítéletes – súgta vissza.

– Igen – értett egyet vele a férfi –, az. Fura, miközben ennyire fiatal.

Rachel ebben a pillanatban még tisztán érezte magán egy Aiden nevű fiú frissen lemosott izzadságszagát, az érzékeny foltokat a belső combján, ahol a fiú csípőcsontja belefúródott a húsába, sörös leheletének cukros édességét a teste hajlataiban és hasadékaiban. Most meg itt van, flörtöl egy férfival, aki Aiden apja lehetne, amíg várja a sürgősségi fogamzásgátlóját.

Éppen ideje volt, hogy Rachel hazamenjen. A nyár elkeseredett és szennyes volt, ő meg használt és üres.

A patikus levett egy papírzacskót a háta mögötti szállítószalag egy csipeszéről, és a címkére meredt.

– Ms. Rachel Gold! – kiáltotta. – Itt a felírt gyógyszere.

– Ó. – Rachel rámosolygott Michaelre. – Ez én vagyok. Remélem, nem kell soká várnia.

– Tolakodó – mondta kaján mosollyal Michael.

Rachel beütötte a PIN-kódját a kártyaolvasóba, és elvette a zacskót a patikustól. Ahogy megfordult, és elindult kifelé, Michael még mindig őt nézte.

– Maga hova valósi? – kérdezte.

– Angliába.

– Ez világos, de Anglián belül hova?

– Londonba.

– És Londonban hova?

– Ismeri Londont?

– Van egy lakásom Fulhamben.

– Á – mondta Rachel. – Oké. Én Camden Townban lakom.

– És hol?

– Izé. – Rachel elnevette magát.

– Bocsánat. Csak angolbolond vagyok. Megszállottja vagyok az országnak. Nincs több kérdésem. Hagyom, hogy menjen, Rachel Gold.

Rachel felemelte a kezét bizonytalan búcsúzásképpen, és gyorsan átsétált a patikán, ki az ajtón az utcára.

Két hónappal később Rachel éppen az ebédjét ette az asztalánál a műtermében, amikor felbukkant egy e-mail a fiókjában „Az amerikai angolbolondtól az angol tolakodónak” címmel.

Egy-két pillanatba beletelt, amíg megpróbálta a látszólag össze nem kapcsolódó szavak értelmét kihámozni. És aztán ráklikkelt:

Helló, Rachel Gold!

Michael vagyok. Augusztusban találkoztunk Martha’s Vineyardon, a patikában. Magának füst- és sörszaga volt. Vagyis illata. Londonban leszek néhány hónapig, és arra gondoltam, tud-e ajánlani felfedezésre érdemes helyet Camdenben nekem. Nem jártam ott tinédzserkorom óta – hasist akartam venni, és végül egy csíkos hátizsákkal és egy bonggal távoztam. Biztos vagyok benne, hogy a környék többet tud adni, mint a piac és a kábszerárusok, és örülnék egy bennfentes nézőpontjának. Ha hidegrázást kapott attól, hogy ez a levél felbukkant a bejövő postájában, kérem, törölje/hagyja figyelmen kívül/hívja a rendőrséget. (Nem, igazából ne hívja a rendőrséget.) Máskülönben szívesen hallanék magáról. És kényszeresen gyűjtöm a londoni irányítószámokat, ez vezetett el a maga e-mail-címéhez. Beírtam a Google-ba, hogy „Rachel Gold” meg „NW1”, és azonnal feljött a weboldala. Milyen találó, hogy egy ékszertervezőt Goldnak hívnak. Bár lenne a nevem Diamond, akkor tökéletes párost alkotnánk. De csak Rimmer a nevem. Kezdjen vele, amit akar. Szóval, ha hallok magáról, akkor hallok magáról, ha meg nem, akkor veszek valamit a weboldaláról az anyám születésnapjára. Maga nagyon, nagyon tehetséges.

Üdvözlettel, Michael

xo

Rachel csak ült egy percig visszafojtott lélegzettel, próbálta eldönteni, hogy mosolyogni akar, vagy félrehúzni a száját. Felidézte a férfi arcát, de nem sikerült tökéletesen. Mindig összemosódott Michael C. Halléval. De az e-mail alján ott volt egy cégnév. MCR International. Beírta a Google-ba, és talált egy jellegtelen weboldalt, amely mintha egy logisztikai-szállítási cégé lett volna, egy dél-franciaországi, antibes-i címen. Bepötyögte a keresőbe, hogy „Michael Rimmer Antibes”, és némi kutakodás után végül rálelt egy helyi híroldalon, amint kezében pezsgőskehellyel álldogál egy új étterem ünnepélyes megnyitóján. Kinagyította az arcát, és egy darabig nézegette a képernyőjén. Egyáltalán nem hasonlított Michael C. Hallra. Inkább… alap jóképűnek nevezné. Alap jóképű. De ahogy fehér pólója alja és a farmerje derékvonala találkozott, az valahogy szexi volt. Nem volt betűrve. Nem volt lehúzva. Éppenhogy érintkeztek. Mintha felhívás lett volna. Hirtelen, meglepő módon bizsergetőnek érezte, és amikor a szeme visszatért a férfi arcára, nem szimplán alap jóképűnek látta. Kemény volt. Majdnem kegyetlen. De Rachel ezt nem bánta egy férfiban. A maga javára fordíthatja, ha akarja.

Becsukta az e-mailt. Válaszolni fog. Találkozni fog vele. Lefekszik vele. Ezt tudta. De még nem. Hadd várjon. Rachel nem siet sehová.

Tartalom

A Cheyne Walk 16. alatt élő családok

ELŐHANG – 2019. június

ELSŐ RÉSZ

1. 2018. július

2. 2019. június

3. 2016. augusztus

4. 2019. június

5. 2016. október

6. 2019. június

7. 2016. október

8. 2019. június

9.

10. 2016. november

11. 2019. június

12.

13. 2016. november

14. 2019. június

15. 2016. december

16. 2019. június

17.

18. 2016. december

19. 2019. június

20.

21. 2017. február

22. 2019. június

23.

24.

25. 2017. március

26. 2019. június

27.

28.

29.

30.

31. 2017. április

32. 2019. június

MÁSODIK RÉSZ

33.

34.

35. 2017. április

36. 2019. június

37.

38.

39. 2017. április

40. 2019. június

HARMADIK RÉSZ

41.

42.

43. 2017. április

44. 2019. június

45.

46. 2017. szeptember

47. 2019. június

48.

49. 2018. február

50. 2019. június

51.

52. 2018. február

53. 2019. június

54. 2018. június

55. 2019. június

56.

57. 2018. július

58. 2019. június

NEGYEDIK RÉSZ

59.

60.

61. 2018. július

62. 2019. június

ÖTÖDIK RÉSZ

63.

64. 2018. július

65. 2019. június

66.

67. 2019. július

68. 2019. augusztus

69. Két hónappal korábban

EPILÓGUS – Nyolc hónappal később

Köszönetnyilvánítás

Az Oliver Wolfensberger névről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Rubik – SIL Open Font License