AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

A kis prímás

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-32-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A KIS PRÍMÁS

REGÉNY

1891

Nagy eltökélés tőlem, ha én most Ferrara városába vezetem olvasóimat, aki ott sohasem jártam.

A nemes város leírásába tehát bele se fogok, pedig megtehetném, mert hogy miképp nézett ki 1486-ban, azt én éppen úgy tudhatom, mint a mostani bennszülöttek. Hanem a kert, a ferrarai herceg kertje (az egész Ferrarából csak erre a kertre van szükségünk) meglehetősen szegényes kinézésű volt. Maga a herceg sem úszott tejben-vajban; adósságai voltak és pénze nem. Gyakorta szokta mondani:

- Minden reményem és minden bajom a rokonaim.

Amit úgy kelletik értelmezni, hogy egy csomó szegény rokon élősködött a nyakán s hogy egy pár gazdag nagy állású rokon viszont a lelket tartotta benne.

Így élt őmagassága »közbül« a rokonainak. Patriarkális, egyszerű udvart vitt, melynek igénytelenségéről egész adomák keringtek a Hradsinban, ahol Podjebrád székelt és Aachenben, ahol a római császár udvaroncai faragták az élceket.

De ne induljunk el a csípős nyelvek után, maradjunk az elhanyagolt nagy kertnél, melybe a rozzant kerítésen át a városka összes gyerekei ki- s be másztak pajkoskodni a herceg gyerekeivel. Volt ott aztán hancúra, játék, lovasdi, búvósdi. Lepkét űztek, fűzfasípot faragtak, rontották a fákat, a virágpadokat, úgyhogy az idegen származású kertész, Poven apó, sokszor bottal páholta el őket, és ilyenkor a kis hercegek is kaptak egyet-kettőt az ütlegekből.

Azon a délutánon, mikor ez a történet kezdődik, maga a hercegné asszony zavarta meg a visító, nagy csatarát ütő gyerek-zajt, hangosan kiáltozva a fák közt:

- Hippolyt! Kis Hippolyt! Kedves fiacskám, hol vagy? Gyere elő!

A kis Hippolyt nemigen jelentkezett. Nyilván beljebb ment a sűrű fák közé, hogy rá ne akadhassanak. Mert a kis Hippolyt éppen az »a-bé-ab«-ot tanulgatta most, az pedig igen rossz mulatság a verekedésekhez képest. Bizonyára az ábécés táblához szólítják.

Ezt a hercegasszony is így gondolta, következésképp jónak látta hozzáragasztani a hívó szózathoz:

- Gyere elő, fiacskám! Kapsz valamit.

A Hippolyt gyerek azonban még erre sem jelentkezett, mert tudta a múltak tapasztalataiból, hogy ez a valami esetleg egy »barack« is lehet, amit a fejére kap.

Végre is az történt, ami máskor, hogy Poven apó iramodott a kis dezentor után, elcsípte valahol a filagória mögött és a fülénél fogva vezette elő.

- Poven, Poven! - mondá a hercegné boldog mosollyal. - Hogy tartja azt a fiút? Ön jó keresztény, Poven. Félek, hogy ön nagy bűnbe esett.

Az öreg kertész bámész szemeket vetett úrnőjére:

- Nem tudom miért, asszonyom?

- Majd megtudja, jó Poven. De hogy nézesz ki, szerencsétlen?!

A kis Hippolyt valóban furcsán reprezentálta magát, a nadrágja ki volt szakadva vagy két helyen, csinos gömbölyű arca csupa piszok, csupa maszat, csak a fekete szemei szépek és tiszták. A feje hátul be volt törve, s a haján megaludt vér piroslott.

- Ej, ej, édes kis szépségem, de csúnya vagy! Gyere hamar, mosakodj meg, mielőtt apádhoz vezetnélek.

- Hát mit kapok? - kérdé a fiú kedvetlenül. - Azt kiabáltad, hogy kapok valamit.

- Hát hallottad, rossz kópé? No, megállj. Bizony mondom, kapsz valamit, aminek nagyon megörülsz.

- Cseresznyét? - kérdé Hippolyt megvillanó szemekkel.

- Sokkal többet, sokkal, de sokkal nagyobb dolgot.

Hippolyt elgondolkozott, mi lehetne a cseresznyénél nagyobb dolog a világon.

- Tán egy eleven lovat?

- Még annál is különbet, csak gyere. De mi ez a nyakadban?

Hippolyt nyakán egy pitypangból csinált lánc lógott. Az anya mosolyogva mondá, mintegy magában: »Milyen előérzet ez!« S örömizgatottságában lehajlott a fiához, fölvette ölébe és százszor, meg százszor csókolta meg:

- Jaj, te bolond gyerek, hiszen mind lenyaltam képedről a piszkot!

- Talán meg se kellene mosakodnom.

- Óh, hogyisne... Okvetlenül kicsinosítlak előbb egy kissé.

A mama valóban mindent elkövetett, hogy Hippolytot jó karba tegye, megmosdatta, megfésülte, tiszta inget adott rá és a legújabb bársony öltözetét, amit csak ünnepnapokon volt szabad fölvenni.

A fickó megijedt:

- Mamám, mamám, mi lesz ez? Csak nem kell misét hallgatni mennem?

- Nem, nem! de már készen vagyunk. Csak még ez a fodor. No, gyere most!

A nappali szobákon keresztül bevezette a terembe, melynek kék bolthajtása volt csillagokkal, s hol csak ünnepélyes alkalmakkor szokott a család összegyűlni.

Együtt voltak most is; körben ültek a nagy asztalnál; fönt az asztalfőn maga a vékonyarcú, rideg, sovány kinézésű öreg herceg, komoly, ünnepélyes arccal.

- Hippolyt fiam - szólt -, lépjen elő!

- Minek? - kérdé az ajtónál bámészkodva álló Hippolyt makrancosan, mert sehogy se látszott előtte barátságosnak a dolog. Az anyjának kellett előre tuszkolni a gyanakvót.

- Jer, jer, fiam - szólott a herceg nyájasabb hangon, s egy nagy aranyláncot vett föl az asztalról, melynek közepén gyémántos kereszt csüngött.

Hippolyt félénken sandított a lánc felé, el nem bírta képzelni, mit akarhatnak vele. Hátha azzal a lánccal odakötik a lábánál fogva az asztalhoz!

Az apa felállott most s a gyermek elé lépvén, a láncot annak nyakába akasztá. A fiú csak nézte-nézte, s úgy látszott neki, mintha valami nehéz, mázsányi tárgyat tennének rá, ami megzsibbasztja, lenyomja. A gyémántkereszt leért a padlóra s ott csillogott szemkápráztatóan.

- Légy üdvözölve, Magyarország prímása!

A fiú csak bámult, egyre bámult a nagy, kerekre nyitott szemeivel és nem szólt semmit. Nem értett ő ebből egy szót sem.

Az apa azután lehajolt hozzá és homlokon csókolta, majd a hercegné ölelte meg, mire eleibe járultak sorba a rokonok, az Este-család mindenféle retyerutyái, és kezet csókoltak Hippolytnak.

- Az isten éltesse főmagasságodat sokáig!

Most megnyílt a szomszéd terem ajtaja, és két magyar lovag lépett be, fényes, aranytól csillogó öltözetben.

- Ezek a földieid, Hippolyt!

Majd a magyar urakhoz fordult a herceg, fiára mutatva:

- Íme, az esztergomi érsek!

A lovagok meglepetve hökkentek vissza. Az esztergomi érsek? Ez a kicsike, vézna fiúcska? De csak mégis összeszedte magát Keővágó Simon, a szószóló, s mélyen meghajolván a prímás előtt, így szólott:

- Szent atyám! Mátyás király üdvözletét küldi nagyságodnak és arra kéret általunk, hogy minél előbb siess országodba, esztergomi palotádba, nagy uradalmaidba, mert millió és millió főnyi nyáj várja immáron pásztori vezetésedet.

A latin szónoklatból semmit sem értett a prímás, az apja magyarázta meg neki olaszul. A kis érsek mindössze azt felelte rá:

- Elmehetek már?

- Hova akarsz elmenni?

- Hát játszani, a kertbe.

Az apa szigorú ráncokba vonta homlokát és azt felelte a magyar uraknak:

- Az esztergomi érsek mély alázattal mond köszönetet a felséges magyar királynak és felséges hitvesének, mélyen szeretett nagynénjének, legmagasabb kegyelmökért, s nemsokára felkészülvén az útra, örömmel költözik hazájába. De addig is király őfelségének arcképét küldi és jobbágyi hódolatát.

A ceremónia ezzel véget ért. Most már mehetett Hippolyt játszani.

- Magammal vihetem a láncot is, apám?

- Amit fölséges nagynénéd küldött? Hogyisne? Hát mire való volna az?

- Gyeplőnek! - kiálta a kis Hippolyt és ugrándozva rohant ki a pajtásokhoz.

*

Ejh, hát igazán megtörtént ez a bolondság? Vagy tán csak az író gondolta ki?

Dehogy. Egy írónak nincs ekkora fantáziája. Ezt csak egy asszony gondolhatta ki.

Az egésznek abban van a nyitja, hogy Hunyadi Mátyás túlságosan szerette a feleségét, Beatrix királynét, s mikor már mindent legyűrt széles Európában, akkor ez az asszony ült a nyakába, s lenyűgözte az akaratát.

Egykorú képek pufók arcú, vaskos, termetes asszonyságnak ábrázolják, hogy mi tetszhetett rajta őfelségének, azt nem tudja sem Horváth Mihály, sem Fraknói, következésképp én se tudom. A fölséges asszony egész kinézéséből csak azt látom, hogy meglehetős jó koszt lehetett a Mátyás udvarában.

De a király szerette nejét, annyi bizonyos; a legendák Mátyásához, tudom, nem hasonlít ez a vonás, a boroszlói szerelmi kaland révén százat komponált ki a népfantázia. Ha mind igaz volna, a sok csókolózás miatt bizony rá nem ért volna az ő vitézi dolgaira. Mint a csóka, a nép minden fényeset összeszed és egy helyre hordja. Amennyi asszonyt Mátyás elcsábított a poéták csácsogásai szerint, éppen kettő jutott volna neki minden napra, (mert rövid ideig élt), s honnan maradt volna ideje még azonfölül a cinkotai kántorral iszogatni, meg az urakat kapáltatni Gömörben?

Hát csak költemény lesz alkalmasint az is, hogy itt járt, hogy ott járt, diáknak öltözve vagy kereskedőnek, hogy ott ült a fejérvári vásáron a lacikonyhán, a csizmadiák közt, furmányos tót gúnyájában gurítgatta a kereket Bécs ostroma alatt, hogy őzekre vadászott Véglesen és édes regényt szőtt az erdőmester leányával, hogy a Venetur lencséjéből lakmározzék Háromszéken és a többi meg a többi.