Tartalomjegyzék

Prológus – Mia

4 hónappal később… ‒ Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Joe

Mia

Paul

Mia

Paul

Mia

Paul

Epilógus

Mimi Taylor: Féktelen szerelem

©Mimi Taylor

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/mimitaylorbooks/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2019.

epub ISBN: 978-615-5956-36-2

mobi ISBN: 978-615-5956-37-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Nincsenek tettek következmények nélkül. Bármit is teszünk, vagy mondunk életünk során, mindig mindennek következménye van.

Éppen ezért mindannyiunktól függ, hogy milyenné válik a világ!

Prológus – Mia

Hullafáradtan estem be a liftbe egy hosszúra nyúlt nap után. Lejártam a lábam, és már alig vártam, hogy végre hazaérjek. Főleg azután, hogy a postás a kezembe nyomta azt a bizonyos levelet, amire hetek óta vártam. Már biztos voltam benne, hogy válaszra sem méltatnak, hiszen hetekkel ezelőtt benyújtottam a pályázatomat. Izgatottan szorongattam remegő ujjaim közt a fehér borítékot, miközben gondolatban végigpörgettem az összes lehetséges verziót. Ugyan nem tudtam még, hogy mi áll benne, de nem akartam kibontani, nem mertem. Reméltem, hogy Mark megteszi helyettem. Szükségem volt rá, a támogatására. Ha sikerült, akkor vele együtt szerettem volna kiélvezni, és persze megünnepelni, ha nem, akkor pedig a karjaiban akartam kisírni magam, aztán meg egy szexmaratonnal zárni az estét. Végül is így, vagy úgy, de Mark karjaiban akartam kikötni. Behunytam a szemem és elképzeltem, amint izgatottan figyelem, ahogy ő kibontja a borítékot, majd színészkedve elkomorodik, engem az őrületbe kergetve. Ajkaim mosolyra húzódtak. Nagyot sóhajtottam, és mint valami idióta, szerelemtől megrészegült, fél méterrel a föld felett járó tizenéves az első szerelmeslevelét, én is a mellkasomhoz szorítottam a borítékot, amiben az a bizonyos levél lapult. A levél, amelyről tudtam, hogy meg fogja határozni a jövőmet, vagyis a Markkal közös jövőnket. Lepillantottam a kezemre. Nagyot dobbant a szívem, ahogy a lámpafényben megcsillant ujjamon az aprócska gyémánt. Boldog izgatottság lett úrrá rajtam, és arcomra kiült a levakarhatatlan vigyor. A szívem egyre hevesebben dobogott a mellkasomban. Tudtam, ha most lesz munkahelyem, akkor itt hagyhatjuk végre ezt az aprócska albérletet, és kertes házba költözhetünk. Marknak már volt egy jól fizető munkahelye: egy nemrég nyílt autószalonban dolgozott értékesítőként. Azt terveztük, hogy az esküvő után azonnal belevágunk a babaprojektbe is.

Szerelmes voltam, igen, őrülten szerelmes, és legalább fél méterrel a föld felett jártam. Ahogy mondani szokás, rózsaszínben láttam az egész világot, de nem érdekelt. Biztos voltam benne, hogy a mi szerelmünk egy életre szól.

Markkal még az egyetem első éveiben ismerkedtünk meg. A barátságból szerelem lett, és a diplomaosztó után végre letérdelt elém és megkérte a kezem. Ennek már több, mint két éve. Az eljegyzésünket követően összeköltöztünk, és azóta folyamatosan az esküvőnket tervezgettük. Éppen egy hete tűztük ki a dátumot, 2018. szeptember 22-ére, ami a megismerkedésünk hatodik évfordulója. Mark volt a tökéletes férfi számomra. A tenyerén hordozott, imádott engem, és én is imádtam őt.

Mikor végre megállt a lift, fülig érő mosollyal szálltam ki. Tulajdonképpen már nem is érdekelt annyira, mit tartalmaz a levél. Végül is, csak egy álláspályázatra kaptam választ. Igaz, hogy ez már a tizennegyedik ebben az évben, és még fél év sem telt el, de ki számolja? Na jó, én mondjuk igen. Már kezdtem nagyon gyűlölni a helyzetet, hogy itt állok diplomával a kezemben, és senkinek nem kellek. Nem véletlenül nem akartam én magam kibontani a levelet. Az összes eddigi válaszlevelet én nyitottam ki, majd minden egyes alkalommal azt kellett tapasztalnom, hogy visszautasítást kaptam. Kezdtem magam egy senkinek érezni. Egyedül az én Markom karjaiban éreztem magam biztonságban. Elhatároztam, lesz, ami lesz, én bizony nem adom fel! Vagy lesz munkám a Benett Általános Iskolában, vagy nem. Ha felvételt nyertem, az egy újabb lépcsőfok az álmaim megvalósításához. Ha mégsem jött össze, akkor is van még mindig néhány beadott pályázatom. Majd lesz valahogy. Anyukám okos asszony, gyakran mondogatta nekem, amikor teljesen magam alatt voltam, hogy „Úgy még nem volt, kislányom, hogy valahogy ne lett volna!” Nos, igen. Előbb vagy utóbb mindennek rájövünk a megoldására, nem igaz?

Izgatottan nyitottam ki az ajtót, és csendben léptem be a lakásba. Kicsit előbb értem haza, mint ahogy azt megbeszéltük, de gondoltam, meglepem Markot. Hoztam egy üveggel a kedvenc borából is. Már láttam lelki szemeim előtt a vad éjszakánkat. Lerúgtam a cipőm, csendben lepakoltam a táskám. Belekukkantottam az előszobatükörbe, és megigazgattam kicsit a hajam. Fújtam magamra egy kis parfümöt, majd mosolyogva dobtam magamnak egy csókot a tükörben. Belestem a konyhába, de Mark nem volt ott. Viszont Lucifer ott sírdogált a teraszon az ajtóban. Gyorsan beengedtem. Dörgölőzve bújt a lábamhoz, és dorombolni kezdett. Megsimogattam a buksiját, de most ettől több szeretgetés nem fért bele. Más terveim voltak. Adtam neki enni, és magára hagytam a konyhában. Odaléptem a hálószoba elé. Halk nyögéseket hallottam bentről. Biztosra vettem, hogy Mark már egy pornófilmmel melegít az esténkre. Együtt is gyakran néztünk ilyen filmeket, előjáték gyanánt. Mosolyogva tártam ki a szoba ajtaját, de a döbbenettől az a mosoly azonnal az arcomra fagyott. Mark ott feküdt hanyatt az ágyunkban, és egy szőke, nagymellű nő meztelenül vonaglott rajta.

Szemeimet elborították a könnyek. Nem voltam képes megszólalni, csak nyeldekeltem a torkomban nőtt gombóc miatt. Úgy éreztem, az életemnek ebben a pillanatban vége. Egy éles tőrt szúrt a szívembe az az ember, akit a legjobb barátomnak, a szerelmemnek hittem, és akinek gyerekeket akartam szülni, akivel szerettem volna leélni az egész életem. Megremegtek az ajkaim. Hirtelen mintha elfogyott volna az összes oxigén a szobában. Levegő után kapkodtam, remegő kezem ziháló mellkasomra szorítottam. A szemem látta, amit, de az agyam nem bírta felfogni, nem tudta feldolgozni ezt a látványt. Sok volt. Túl sok. Ha valaki más mesélte volna, hogy Mark ezt tette, tuti nem hiszem el. „Ez biztos csak egy rossz álom, egy nagyon rossz álom!” – mondogattam magamnak gondolatban. Nem tudtam, mit tegyek. Az életem egy pillanat alatt tört darabokra. A fájdalom olyan erővel tört ki rajtam, hogy néhány másodpercnél nem bírtam tovább. A könnyeim patakokban kezdtek ömleni a szememből. A torkomból artikulátlan hangok törtek fel, ahogy próbáltam visszatartani hangos zokogásom. A gyomrom is felkavarodott.

‒ Mark – nyekeregtem pár pillanattal azután, hogy végre felfogtam, amit látok, az nem csak egy álom. Csak ezt az egyetlen szót, ennyit voltam képes kinyögni, mert a gombóc a torkomban – ami már akkorára nőtt, hogy levegőt alig kaptam – nem hagyta, hogy hang jöjjön ki rajta.

Egyszerre fordultak felém. Az a szőke kurva még élvezte is, hogy így lát. Lenézően vigyorgott, miközben egyre hangosabban élvezkedve tovább lovagolta Markot. A vőlegényem ekkor lelökte magáról a nőt és felpattant az ágyról, de engem ez már egy cseppet sem érdekelt. Fejemet rázva rohantam ki a fürdőbe. Magamra zártam az ajtót, ráborultam a vécére és öklendezni kezdtem. Nem bírtam elviselni azt a mérhetetlen szégyent és fájdalmat.

Minden olyan jól működött köztünk, nem értettem, miért tette ezt velem. Én mindent megadtam neki, szerettem őt! „Nem, ez most nem történt meg! Ugye nem történt meg?” – zokogtam fel újra hangosan. Nem bírtam magamban tartani a fájdalmamat és a csalódottságomat. Karjaimat a vécéülőkére tettem, és ráhajtottam a fejem.

Ekkor hallottam meg Mark dörömbölését az ajtón. Még szerencse, hogy magamra zártam.

‒ Mia, kérlek, nyisd ki az ajtót, beszéljük meg! – kezdte a könyörgést. Nem válaszoltam, nem láttam értelmét. Ő pedig tovább dörömbölt. – Amit láttál, az…

‒ Nem történt meg? – tört fel belőlem a harag. – Csak hallucináltam? – kiabáltam ki sírástól remegő hangon.

‒ De, de igen, sajnos megtörtént. De, én… én szeretlek téged, Mia!

‒ Ó, igazán? Azért kefélted azt a cafkát, mert olyan eszeveszettül szeretsz engem?

‒ Kérlek, Mia, hallgass meg!

‒ Mégis miért? Hmm? Meg tudod ezt valahogy magyarázni? Mert én nem értem! – kiáltottam ki újra, majd lassan feltápászkodtam a vécé mellől. Odaléptem az ajtóhoz, és elfordítottam a zárban a kulcsot. Bele akartam nézni a szemébe. Azt akartam, hogy a szemembe mondja.

Kinyitottam az ajtót és kiléptem rajta. Mark kezével a falnak támaszkodott, fejét a kezére hajtotta. – Mark – suttogtam. Felemelte a fejét. Ahogy a szemembe nézett, elbizonytalanított egy pillanatra. A tekintetében félelmet és fájdalmat láttam. Szemei csillogtak a visszatartott könnyektől. – Miért tetted ezt, Mark?

‒ Én… én nem akartam, Mia, hinned kell nekem!

Erre a képtelen magyarázatra kiült arcomra a gúnyos vigyor.

‒ Nem akartad? – kérdeztem vissza.

‒ Nem, nem akartam, én csak…

‒ Csak mi? Csak úgy egy szőke bombázó belepottyant meztelenül az ágyunkba, a közös ágyunkba? Éppen az álló farkadra, hmm? Így történt? – kiáltottam magamból kikelve. Lehajtotta a fejét és a padlót kezdte fixírozni. – Hát persze, mindjárt gondoltam – fűztem hozzá gúnyosan, majd magára hagytam. Kimentem a konyhába Luciferhez, és felvettem a karomba. Dorombolni kezdett, ahogy simogattam és megpuszilgattam. Mark utánam jött, de a konyhaajtóban megtorpant.

‒ Azt a dögöt mindig jobban szeretted nálam!

‒ Ő legalább hűséges! – vágtam Mark fejéhez, és újra megsimogattam Lucifer fekete, selymes bundáját. Majd miután letettem a földre, újra a volt vőlegényem szemébe néztem. Látványosan húztam le a gyűrűt az ujjamról, és Mark mellett elsétálva a markába nyomtam. Bevonultam a vendégszobába. Eszem ágában sem volt még egyszer bebújni az ágyamba. Az ajtóból még visszafordultam. – Holnap délután, mire hazaérek, már nem akarom, hogy itt légy! Sem te, sem a holmid!

‒ Mia, kérlek! Nem akarom, hogy így legyen vége!

‒ Én sem így terveztem, de valaki keresztülhúzta a számításaimat. Menj el, Mark! Nem akarlak többé látni! – ejtettem ki undorral a szavakat.

‒ Szeretlek, Mia! – motyogta még lemondóan, én pedig bezárkóztam a szobába. Nem bírtam tovább tartani magam. A fájdalom, amit éreztem, egyre erősebb volt. A szemem előtt pedig felváltva láttam hol a mi boldog pillanatainkat, hol pedig azt a képet, ahogy az a kurva lovagolja őt. Megráztam a fejem. Nem akartam emlékezni. Semmire. Az utolsó mondata pedig csak még nagyobb fájdalmat okozott nekem. Ráhasaltam az ágyra, és úgy zokogtam álomba magam, hogy már fogalmam sem volt, mihez kezdek az életemmel. Úgy éreztem, megszakad a szívem. Mark nélkül nem tudtam elképzelni. Nélküle semmi értelme. Annak reményében aludtam el, hogy másnap nem fogok felkelni.

***

Zúgott a fejem. Úgy éreztem, mintha az egész arcom feldagadt volna. Nehezen tértem magamhoz, de a folyamatos dörömbölés az ajtón nem hagyta, hogy pihenjek. Először figyelmen kívül hagytam. Nem érdekelt semmi, nem akartam beszélni senkivel. Átfordultam a másik oldalamra, a fejemre szorítottam a párnám, és megpróbáltam visszaaludni. De a dörömbölés csak nem akart abbamaradni. Dühös lettem. Kipattantam az ágyból, ki a vendégszobából, és feltéptem a bejárati ajtót. Csak a szerencsémen múlt, no meg a lélekjelenlétemen, hogy Lizzy barátnőm nem engem ütött meg az ajtó helyett. Egy hajszálon múlt, de sikerült elrántanom a fejem. Meglepetten néztünk egymás szemébe pár másodpercig. Aztán újra megrohamoztak az előző estém emlékei, és kitört belőlem a zokogás. Lizzy bejött az ajtón, majd szorosan magához ölelt.

‒ Miért tette ezt velem? Miért? – zokogtam. Testemet rázta a remegés. Lizzy elvezetett a kanapéig és leültetett. Magamra hagyott, amíg kiment egy pohár vízért a konyhába.

‒ Ezt idd meg! – nyújtotta felém a teli poharat. Elvettem tőle, ittam belőle, de két kortynál több nem ment le. Mintha nem csak a gyomrom, de a torkom is összeszűkült volna. Letettem a poharat az asztalra, felhúztam a lábaimat, és oldalra dőltem a kanapén, miközben egy párnát szorongattam a kezeim közt. A könnyeim nem akartak elfogyni. Megalázva éreztem magam. Hiányzott Mark ölelő karja, a gyengéd csókjai, de felfordult a gyomrom, ha eszembe jutott, amit láttam. Úgy éreztem, meghalok. Nélküle nem akartam már élni. Hiszen ő volt az életem.

Lizzy visszaült mellém és simogatta a hátam. Meglepő módon hosszú percekig nem szólt egy szót sem. Hagyta, hogy kisírjam magam. Amikor alábbhagyott a remegésem, már nem bírta tovább.

‒ Jaj, drágám! Annyira sajnálom… ‒ Megköszörülte a torkát, mielőtt folytatta. – Tudod, járt nálam az éjjel. Bizonygatta, hogy ő imád téged, és hogy az a kurva mászott rá… hagyott neked egy levelet…

‒ Nem vagyok rá kíváncsi, nyugodtan össze is tépheted – motyogtam, aztán felültem és belenéztem Lizzy szemébe. – Várjunk csak, te hiszel neki? – Megrázta a fejét, de teljesen mást mondott.

‒ Olyan őszintének tűnt… ‒ Felpattantam az ágyról, kirohantam a konyhába, ahol Lucifer már az erkélyajtót kapargatta. Kiengedtem, és fel-alá kezdtem járkálni. Egyre rosszabbul éreztem magam.

Lizzy utánam jött, de a konyhaajtóban megtorpant.

‒ Nézd, Mia Wilder! Ez a srác szerelmes beléd, az fix…

‒ Megcsalt engem, hát nem érted? A saját szememmel láttam!

‒ Tudom, drágám… ‒ suttogta, aztán közelebb jött és újra a karjaiba zárt –, tudom.

Lerogytam a konyhaszékre. Nem bírtak el a lábaim. Csak egy kiadós alvásra vágytam, amikor az agyamból végre kitörlődhetnek a tegnap este képei. Nem akartam emlékezni.

‒ Kérsz egy kávét?

Bólogattam. Nem volt erőm megszólalni. Lizzy bekapcsolta azt a hiper-szuper kávéfőzőt, amit tőle kaptam tavaly karácsonyra. Pár perccel később már le is tett elém és maga elé egy-egy csésze gőzölgő feketét. Isteni volt az illata. Egy leheletnyit mintha felélénkültek volna az érzékeim.

‒ Soha! – jelentettem ki, mire barátnőm tágra nyílt tekintettel meredt rám. Úgy tűnt, nem érti, mire gondolok, ezért egy kicsit kibővítettem a mondandómat. – Soha a büdös életben nem hiszek többé egyetlen pasinak sem! Érted? Nem vagyok hajlandó többé bedőlni senkinek, soha!

‒ Soha ne mondd azt, hogy soha! – közölte Lizzy. Elnevettem magam, és felemeltem a kávéscsészém.

‒ Amit egyszer Mia Wilder megmond, az úgy van.

4 hónappal később… ‒ Mia

„A sorsunkat egy abszurd humorú szerző írja,

az élet így lesz önmagában egy kész paródia.

Élvezd ki, ameddig csak teheted,

és meglátod, betölti a szükségedet.”

Robin O'Wrightly

Felemeltem a karom, és idegesen pillantottam az órámra. Már vagy tíz perce, hogy telefonáltam azért a rohadt taxiért, de az még mindig nem akart dudálni a ház előtt, hogy „helló, megjöttem!” Persze nekem is pont ma kellett elaludnom. Ujjaimmal a fotel karfáján doboltam, míg lábaimmal egyfolytában trappoltam. Kábé félpercenként nézegettem, hogy mennyi idő telt el. „Életem egyik legfontosabb napja, és én elkésem!” Persze a kocsimnak is épp tegnap kellett beadnia az unalmast. Miért is ne? Az elmúlt három évben soha semmi baja nem volt, erre tegnap minden különösebb ok nélkül elfüstölt a motorja. Elvittem abba a szerelőműhelybe, amelyiket a barátnőm, Lizzy ajánlott. Azt mondta, itt van a legtutibb szakember a földkerekségen. Na persze, azt elfelejtette hozzátenni, hogy a tuti kifejezést ő nem a szakértelemre értette.

Felugrottam a fotelből, járkálni kezdtem fel-alá a nappaliban, és közben félhangosan elmondtam magam minden hülye idiótának. „Hogy voltam képes ágyba bújni valakivel úgy, hogy nem is ismerem? Én, Mia Wilder, aki alig pár hónapja még arról fogadkoztam, hogy soha többé egyetlen pasi sem fog hozzám nyúlni! Erre mit teszek? Bedőlök egy szexi, gépolajos mosolynak!” Felsóhajtottam, ahogy bevillant az a kép tegnapról, amikor a kis virágos, lenge, nyári ruhámban belibbentem a szerelőműhelybe, és az az Adonisz a meztelen, kigyúrt, koszos és izzadtságban úszó felsőtestével kigurult a terepjáró alól, amelyiket éppen szerelt. Bennem akadt a szó, amikor megpillantottam. Ő meg nagy lazán felpattant a földről, megtörölte kezét a nadrágjába bújtatott olajos rongyban, majd kezet nyújtott.

Bemutatkozott és szexi vigyorra húzta ajkait, amelyen megakadt a tekintetem egy pillanatra. Csak álltam ott, földbe gyökerezett lábbal. Sem megszólalni, sem megmozdulni nem tudtam. Abban a pillanatban, hogy megláttam ezt a férfiistent, már tudtam, hogy Lizzy erre célzott, amikor ideküldött engem.

Leültem újra a fotelbe. Amióta utoljára pillantottam a karórámra, már eltelt vagy fél perc. Hátradőltem, behunytam a szemem, és próbáltam megnyugtatni magam. „Nem, nem fognak rögtön az első napomon kirúgni! Ezt nem hagyom!”

‒ Hé, tündérke! Miről ábrándozol?

Felsikoltottam ijedtemben, és felpattantam a fotelből. Kezem a mellkasomra szorítottam, zihálva kapkodtam levegő után. Már el is felejtettem, hogy magára hagytam a hálóban. Rápillantottam a szobaajtóban álló – értsd szó szerint: álló –férfiistenre, aki egyetlen szál merev pöcsben, kidolgozott izmait megfeszítve támaszkodott az ajtófélfának. Szemem elé kaptam a kezem, majd egy hirtelen mozdulattal hátat fordítottam neki. „Mégis mit képzel magáról ez a pasi? Hogy gondolja, hogy csak úgy meztelenkedhet itt nekem korán reggel? Amikor én éppen késésben vagyok! Ezt nem hiszem el! Hol van már az a kurva taxi?” Egész testemben remegni kezdtem, ahogy felrémlett az éjszaka. Ahogy csókolt és kényeztetett. Amikor minden porcikája engem akart. Éreztem, ahogy a vágyam nedvesség formájában mutatkozik meg a lábam között, és azon rimánkodtam, nehogy kifolyjon vékony csipkebugyimból, mert azon kívül – a melegre való tekintettel – csak egy vékony kis nyári ruha volt rajtam.

Hallottam, ahogy a meztelen Adonisz a hátam mögött közelíteni kezdett felém. Tekintetemmel kiutat kerestem, mert tudtam, ha ránézek, vagy csak hozzám ér, akkor végem. Elveszek. Már semmi sem fog számítani, csak hogy megadja, amire a testem annyira vágyik. Az elmúlt éjszaka fergeteges volt. Soha nem kaptam még annyi kényeztetést, mint tőle. Mióta Markkal szakítottunk, nem is voltam pasival. Talán ez volt az oka annak, hogy ennyire ki voltam éhezve. Minden bizonnyal. Ez vágy csak pillanatnyi, és el fog múlni! – próbáltam magam győzködni, de életemben nem voltam még ilyen kiéheztetett. Amíg nem ért hozzám ez az Adonisz, nem is gondoltam, hogy ennyire vágyom már a szexre. Soha nem volt még ilyen, hosszú percekig tartó orgazmusom, de ő, ő képes volt kihozni belőlem azt az énemet, akiről még én sem tudtam, hogy létezik. Nem mondom, hogy prűd voltam, de… de én még sohasem kezdeményeztem szexet, és soha senkinek nem mondtam, hogy dugjon meg, de azonnal. „Te jó ég! Mégis miféle nő vagyok én?”

Behunytam a szemem, és elkezdtem számolni a másodperceket. De a kép, amit láttam csukott pilláim alatt, nem volt más, mint az, ahogy háromszor is elélvezek farkának és játékos nyelvének köszönhetően. Olyan gyorsan nyitottam ki a szemem, mintha megégetett volna valami. Már az elmúlt éjszaka emlékétől is teljesen benedvesedtem. Nagyokat sóhajtoztam, miközben újra és újra az órámra pillantottam. Vettem egy mély levegőt, amikor mögém ért és hátulról átölelt. Hozzám dörgölte kemény férfiasságát, én pedig fújtatva engedtem ki az addig bent tartott levegőt. Már azon voltam, hogy megfordulok és a nyakába vetem magam. „Nem érdekel az új munkahelyem! A gyerekek majd megtanulják maguktól, hogyan kell leírni a nevüket!” Mélyen beszívtam a levegőt, végül összeszedve a bátorságom szembefordultam vele. Abban a pillanatban, ahogy gyengéd ajka az enyémhez ért, dudált a taxi a ház előtt. Riadtan ugrottam hátra, visszaigazítottam a bugyimat és a szoknyámat, amelyeket időközben az én Adoniszom sikeresen félretornászott rajtam, hogy jobban hozzám férjen.

Életemben nem voltam még olyan zavarban, mint akkor – mintha nem is én lettem volna. Zihálva kapkodtam a levegőt, miközben szabadkozva megindultam az ajtó felé. Tekintetem nem tudtam levenni tengerkék szeméről, ami éles kontrasztot alkotott válláig érő, göndör, sötétbarna fürtjeivel. És a vágy, ami megcsillant abban a kékségben, szinte mágnesként vonzott. Egyetlen szót sem szólt, csak egy szexi, féloldalas mosoly terült el borostás arcán, és ajkai mögül előtűntek hófehér, tökéletes fogai. „Mit Adonisz? Ez a pasi egy isten!”

A taxisofőr már szinte ráfeküdt a dudára, mire én is észbe kaptam, és elszakítottam a tekintetem tőle. Botladozva jutottam el az ajtóig, mert először Luciferben, aztán a földön heverő ruhakupacban botlottam meg. Végre sikerült eljutnom az ajtóig, ahonnan visszaszóltam a szexi idegennek.

‒ Kérlek, ha… ha elmentél, tedd a kulcsot a lábtörlő… alá… – dadogtam cseppet sem meggyőzően, majd becsuktam magam mögött az ajtót, és háttal nekitámaszkodtam. Egy hatalmas, mélyről jövő sóhaj hagyta el a tüdőmet, amely szinte sípolva távozott résnyire nyitott ajkaim közt. Tenyerem a homlokomra csaptam. „Istenem! Hogy lehetek ilyen szerencsétlen idióta? Vajon mit gondolhat most rólam?” Abban reménykedtem, hogy mire hazaérek, ő felszívódik, és nem látom soha többé. Ez után a kellemetlen bemutatkozásom után meg pláne. Éppen a lift elé értem és megnyomtam a hívógombot, amikor kinyílt a lakásom ajtaja. Az idegen – egy cseppet sem zavartatva magát, hogy itt mások is laknak, és esetleg megláthatják teljes valójában, ahogy az Úr megteremtette – kilépett az ajtón, majd néhány laza lépéssel mellettem termett. A lábaim úgy remegtek, hogy attól féltem, menten összeesek. Nem tudtam kinyögni egyetlen épkézláb szót sem. Először még nem fogtam fel, mit is akar, de aztán egyik ujján egyensúlyozva elém tartotta a táskám, amiben minden szükséges holmim benne volt. Újra belenéztem ragyogó szemébe, miközben egyik kezemmel megfogtam a táskám.

‒ Kösz – nyögtem halkan. Ajkaim megremegtek. Attól féltem, hogy képes leszek a nyakába vetni magam itt és most, ezért inkább elszakítottam tőle a tekintetem, újra. Visszafordultam a lift felé, ami még mindig nem ért fel. Vadul nyomkodni kezdtem a hívógombot, mert szerettem volna mielőbb eltűnni onnan.

‒ Hé, kistündér! Az a lift nem fog előbb felérni, ha ráfekszel a gombra, akkor sem! – suttogta a fülembe csábítóan mély hangján. Ajkai olyan közel voltak a nyakamhoz, hogy éreztem a bőrömön forró leheletét. Hosszú haja csiklandozta meztelen vállam. Végre meghallottam azt a bizonyos várva várt hangot. A lift egy csilingelést követően kinyílt, de mielőtt beléptem volna, az Adonisz elkapta a derekamat és magához rántott. Egyik kezével belemarkolt a fenekembe, míg a másikkal beletúrt a hajamba a tarkómnál, és ajkait az enyémre tapasztotta. Követelőzve tuszkolta nyelvét a számba, de nem akartam beengedni, mert attól tartottam, ha hagyom magam, képes leszek itt a folyosón neki adni magam. Ez a viselkedés nagyon nem rám vallott. Már nem tudtam eldönteni, mit is szeretnék valójában. Az eszemmel tudtam, hogy el kell mennem, ahogy a testemmel is, csak az volt a baj, hogy ez a kettő hiába ugyanaz a három szócska, mégis mást jelent. „Atyavilág! Teljesen megzakkantam, amióta belenézett a szemembe! Hogy lehet ilyen hatással egy pasi?” Hozzám dörgölte még mindig kemény férfiasságát. Akkor adtam meg magam a vágyaimnak. Nem voltam elég erős, de akkor, ott semmi nem érdekelt. A táskámat a földre hajítottam, és a karjaiba zuhantam. Már nem érdekelt, hogy a taxi egyfolytában dudál a ház előtt, ahogy az sem, hogy rögtön az első napomon elkésem. Már, ha odaérek egyáltalán! Csak azt akartam, hogy ez a férfiisten, akinek a nevére sem emlékeztem, újra a magáévá tegyen. Kizártam a külvilágot. Hátrahajtottam a fejem, hogy jobban hozzáférjen a nyakamhoz. Megragadta a lábaimat, felvett az ölébe, miközben ajkai követelőzve barangoltak a nyakamon és az ajkaimon. Lábaimat a derekára tekertem. Eszemet vesztve kerestem nyelvét. Érezni akartam az ízét, ami úgy elcsábított. Mikor az ajtóm elé értünk, a hátával lökte be, majd a sarkával becsapta. Megfordult velem és nekinyomott az ajtónak. Egyik kezével félrehúzta a bugyimat, belemártotta ujját lüktető hüvelyembe, és ki-be járatta bennem. Nyelve újra rátalált az enyémre. Úgy éreztem, mindjárt elélvezek, de nem hagyta. Kihúzta belőlem ujját, és odalépkedett velem a kanapéhoz. Letett a földre, majd megfordított, hogy háttal álljak neki. Feltérdeltem a kanapéra, karomat a támlára támasztottam, hátrafordulva egy huncut mosolyt villantottam rá, és vágyakozva beharaptam az alsó ajkam. Kívántam, olyan őrülten kívántam! Nem ismertem, még a nevét sem tudtam, de nem érdekelt. Ő képes volt nekem megadni azt, amire a testem vágyott. „Úristen, mivé tett engem ez a pasi!” Felhajtotta a szoknyámat a derekamra. A bugyimmal nem sokat törődött, egy laza mozdulattal letépte rólam. Kezével végigsimított meztelen fenekemen, majd ujjaival újra rátalált nedves bejáratomra. Már olyan szinten fel voltam hergelve, hogy elég lett volna egyetlen mozdulat a csiklómon, és eget verő orgazmusban lett volna részem, de nem hagyta. Még tovább kínzott. Kihúzta belőlem az ujját, nekem meg rögtön hiányérzetem támadt. Testem önkéntelenül is felé mozdult, követelve, ami jár neki. Ekkor éreztem meg ajkait, ahogy apró csókokat lehelt nemi szervemre, majd nyelvével simított végig rajta. Annyira kívántam már, hogy nem bírtam magammal. Ajkaimat egyre hangosabb sóhajok hagyták el, vágytam rá, érezni akartam, mígnem úgy éreztem, nem bírom tovább. Magamban akartam őt, azonnal.

‒ Kérlek! – ziháltam. – Kérlek!

‒ Mit kérsz, kistündér?

‒ Érezni akarlak, most!

A következő pillanatban egy hirtelen mozdulattal felnyársalt kemény farkára. Először lassú mozdulatokkal kezdett kínozni, de nekem ettől több kellett. Minden egyes mozdulatának elébe mentem. Mélyebben akartam érezni magamban. Zihálásunk hangjai és testünk ritmusos egymásnak csapódása egyre jobban fokozták a bennem tomboló vágyat. Mikor már azt hittem, végem van, már csak egyetlen lökés és én a mennybe jutok, kiszállt belőlem, leült a kanapéra, és lábam átemelte az övén. Mindketten azt néztük, ahogy lassan ráültem, és testem elnyelte őt. Amikor teljesen magamba fogadtam, már nem bírtam tovább. Eszeveszettül lovagolni kezdtem rajta, miközben ő a melleimmel játszadozott. Nem bírtam tovább, az orgazmus olyan erővel tört rám, hogy hangosan kezdtem sikoltozni, de nem hagytam abba. Többet és többet akartam belőle, mintha az orgazmusom soha nem akart volna véget érni, és egyszer csak meghallottam, ahogy ő is hangosan kezdett nyögni alattam. A testünk izzadságban úszott, remegtünk mindketten. Sosem gondoltam volna, hogy egy vadidegennel ennyire jó lehet a szex. Mindig úgy véltem, hogy a legfontosabb az érzelem. De ez a pasi megmutatta, hogy a kémia érzelmek nélkül is képes működni. Csak attól féltem, hogy képes leszek függővé válni. Mert ezzel az érzéssel nem lehet betelni…

Ráborultam a vállára, miközben ő a hátamat cirógatta. Még percekig ültünk ott úgy, hogy ő végig bennem maradt. Mikor már teljesen elzsibbadt a lábam, mocorogni kezdtem, mire ő is magához tért. Megköszörülte a torkát és óvatosan leemelt maga mellé, majd nyomott egy papír zsepit a kezembe.

‒ Szedd magad rendbe, kis tündér! Felöltözöm, és elviszlek a melóba.

Megráztam a fejem, mert tudtam, hogy arról már lekéstem. Rápillantottam a karórámra.

‒ Tíz perc múlva becsengetnek. Kizárt, hogy odaérjek… ‒ motyogtam lemondóan. Az persze eszembe sem jutott, hogy esetleg be is telefonálhatnék azzal, hogy lerobbant a kocsim és késem. Vagy valami hasonló, de hihető kamudumával álljak elő. Lemondóan keltem fel a kanapéról. Időközben a taxi is biztosan megunta a várakozást, mert már nem hallottam a dudát. Ekkor hirtelen egy csípést éreztem a fenekemen, megugrottam és felkiáltottam.

‒ Au! Ez fájt! Ezt most miért csináltad? – fordultam az idegen pasi felé szemrehányóan.

‒ Csipkedd magad, kistündér, különben tényleg elkésel!

‒ Már tök mindegy, kizárt, hogy odaérjek! – dünnyögtem beletörődve.

Ekkor közelebb lépett hozzám, és olyan közel hajolt a fülemhez, hogy éreztem bőrömön meleg leheletét.

‒ Bízz bennem! – suttogott halkan, majd hátat fordítva nekem magára kapta fehér trikóját, és egyetlen mozdulattal belelépett a cipőjébe. Felvette az asztalon heverő kocsikulcsot és felém fordult. Én meg szinte megbabonázva figyeltem azt a pár pillanatig tartó mozdulatsort, amit öltözéssel töltött. „Azt mondta, bízzak benne? De mégis miért bíznék? Nem ismerem őt egyáltalán. Mindössze egy napja találkoztunk először. Ugyan együtt töltöttünk egy szenvedélyes éjszakát, de miért bíznék bárkiben, akinek a nevét sem tudom? Ennek az egésznek semmi értelme nem volt. Különben is. Hogy engedhettem egy tök idegen pasit az ágyamba? Hát teljesen hülye vagyok én? Azt hiszem, erre inkább nem válaszolok…” ‒ A gondolatok úgy cikáztak a fejemben, mint vihar idején a villámok. Ez az idegen pasi teljesen kifordított önmagamból. Csak figyeltem őt, ahogy kidolgozott izmai meg-megfeszültek, s teljesen elaléltam. Behunytam a szemem és megráztam a fejem, hogy megtisztítsam az iménti látvány hatásaitól. Vettem egy nagyon mély levegőt, majd lassan kiengedtem, mielőtt újra kinyitottam volna a szememet. Ekkor vettem csak észre, ahogy felhúzott szemöldökkel engem vizslat, miközben kezét nyújtja felém. Megköszörültem a torkom, és apró ujjaim az ő nagy és érdes tenyerébe csúsztattam.

‒ Oké – leheltem végül halkan.

Ahogy bezártam a lakásajtót, kéz a kézben kezdtünk el rohanni lefelé a lépcsőn. Szélsebesen szedtük a lépcsőfokokat. Közben nem akartam gondolkodni, csak erősen szorítottam a kezét, úgy futottam utána. Még jó, hogy csak egy nyári topánka volt rajtam és nem tűsarkú. Mikor leértünk, éppen csak arra jutott időm, hogy rámosolyogjak a szomszéd nénire, már ki is viharzottunk az üvegajtón. Néhány hosszú lépés után megálltunk egy kocsi előtt. A kékszemű kinyitotta nekem az ajtót, majd ő maga bepattant a vezetőülésre. Döbbenten meredtem rá egy másodpercig, aztán én is beszálltam a kocsiba. Mire letettem volna a fenekem, ő már felbőgette a Porsche motorját. Arcomról leríhatott a döbbenet, mert meztelen combomra téve a kezét biztatóan megszorongatta, majd kifarolt a parkolóból. Olyan sebességgel, hogy mindkét kezemmel kapaszkodó után kutattam. Felvisítottam félelmemben, de ő játszi könnyedséggel navigálta a sportkocsit a többi autó közt. Mintha világéletében ezt csinálta volna. Bármennyire is furán hangzik, de talán fél perc sem telt e,l és már rá is jöttem, hogy mellette nem kell félnem.

‒ Hé, kistündér! Most már elengedheted – villantott egy félmosolyt, miközben nem vette le tekintetét az útról. Akkor vettem csak észre, hogy a bal kezemmel mibe is kapaszkodom olyan erősen. Úgy rántottam el a kezem, mintha megégettem volna. Éreztem, ahogy lángolni kezd az arcom. Már nem a félelemtől voltam vörös, sokkal inkább a szégyentől. Két tenyerembe temettem az arcom. Nem mertem sem ránézni, sem megszólalni.

A megengedett sebességnek kábé a duplájával haladtunk előre, mintha csak egy láthatatlan kötélen húztak volna a megfelelő irányba bennünket. Teljesen belesüppedtem az ülésbe a rám ható erők miatt. Tekintetemet felváltva tartottam hol az úton, hol a kékszeműn, vagy épp a sebességmérőt bambultam kikerekedett szemekkel.

Kis idő múlva megpillantottam az iskola vörös téglaépületét. Egy hete jártam itt utoljára, amikor életemben először léptem át a Benett általános iskola küszöbét. Már többször beszéltünk telefonon az igazgatónővel, de valamiért csak a múlt heti megbeszélés miatt jöttem ide először. Nem is tudom, talán féltem egy kicsit ettől az egésztől.

Életem első munkahelye tanítónőként.

Azért ez más lesz, mint éjszakába nyúlóan az ittas vendégeket kiszolgálni. Megálltunk az épület előtt, és én fellélegeztem. Részben, mert épségben értem ide, részben pedig az első nap izgalmai miatt. Remegő lábakkal szálltam ki a kocsiból, úgy éreztem, mintha egy hajóból léptem volna ki a biztonságot nyújtó, szilárd talajra.

‒ Jó munkát, kistündér! – közölte felém vigyorogva az ismeretlen hálótársam, majd a karórájára pillantott. – Van még egészen pontosan egy perced, hogy felfrissítsd magad az első órád előtt.

Kezem a mellkasomra szorítva, döbbenten meredtem az Adonisz szemébe.

‒ Ki vagy te? – dadogtam.

‒ Ki legyek? – kérdezett vissza egy pofátlanul szexi mosoly kíséretében.

‒ Ne haragudj, de… öö… szóval…, nem emlékszem a nevedre – vallottam be őszintén, miközben tekintetem a lábamra szegeztem. Nem mertem a szemébe nézni. Féltem, hogy megharagszik, mert ő bemutatkozott már az első találkozásunkkor, de én nem emlékeztem rá. A neve valahogy nem tűnt olyan fontosnak.

‒ Lekésed az órád! – jött a felelet mindenféle érzelemtől mentesen.

„Megharagudott” – nyugtáztam, és egy nagy sóhaj kíséretében megfordultam, majd elindultam a suli felé. Visszafordulva megemeltem a kezem, hogy elköszönjek tőle.

‒ Szia… – motyogtam, de alig jött ki hang a torkomon. Ő nem felelt, csak biccentett a fejével. Felhúzta az ablakot, majd rátaposott a gázra és elviharzott. Pislogva néztem a porfelhőt, amit hagyott maga után. Aztán eszembe jutott az órám, és rohanni kezdtem befelé.

***

Miután az igazgatónő megdorgált a kétperces késésem miatt, bekísért az osztályterembe, ahol egy csapat hétéves gyerek vigyorgott vissza rám.

‒ Jó reggelt, gyerekek! – köszöntötte őket.

‒ Jó reggelt, Miss Smith! – felelték a gyerekek kórusban, kissé elnyújtva a szavakat. Ők már ismerték az igazgatónőt és az épületet is, hiszen az előző évben is ide jártak előkészítőre. A nevelőjük azonban saját gyerek mellett döntött és elhagyta őket.

‒ Ez a hölgy itt mellettem Miss Mia Wilder, az új tanítónőtök. Ő fog benneteket bevezetni a betűk és számok birodalmába.

A gyerekek olyan áhítattal néztek az igazgatónőre és hallgatták a mondandóját, hogy abban a pillanatban úgy éreztem, menni fog ez nekem. „Ezek a gyerekek tanulni akarnak. Ott izzik a szemükben a tudásvágy” – gondoltam.

Amikor az igazgatónő mögött bezáródott az ajtó, ők néma csendben várták, hogy valami történjen. Rá kellett jönnöm, hogy ez itt már nem az egyetem, nem gyakorlat. Ez a véres valóság. Ezeknek a gyerekeknek a jövője múlik rajtam, nem cseszhetem el. Remegő kezekkel és lábakkal léptem a tanári asztalhoz. Táskámat letámasztottam az asztal mellé, de az a súlyánál fogva elterült a földön. Mivel nem húztam be rajta a cipzárt, a holmim egy része kiborult belőle. Leguggoltam, idegesen tuszkoltam vissza mindent a táskába, majd felálltam, és újra letámasztottam az asztal mellé. Tekintetem a gyerekek felé fordítottam, és éppen szóra akartam nyitni a számat, amikor a táska újra eldőlt, tartalma pedig újra a padlón kötött ki. A gyerekek itt már kuncogni kezdtek. Ki halkabban, ki hangosabban. Bosszantott, hogy még a hétéves gyerekek is kinevetnek az ügyetlenségem miatt. Nem foglalkoztam tovább a táskával. Mosolyt erőltettem az arcomra, és újra a gyerekek felé fordultam.

‒ Jó reggelt, gyerekek!

‒ Jó reggelt, Miss Mia! – felelték kórusban. Kihúztam magam, mert jólesett, ahogy huszonöt kíváncsi szempár érdeklődve vizslatott.

‒ Oké, ti már tudjátok az én nevem, de én is szeretném tudni a tiétek. Ezért kérlek, hogy mutatkozzatok be. – Még be sem fejeztem a mondatom, amikor hirtelen akkora hangzavar keletkezett, hogy be kellett fognom a fülem. Mert persze mindenki egyszerre kezdte el kiabálni a nevét.

– Csss… Csendesebben, gyerekek! – emeltem fel én is a hangom és a kezem is, hogy rám figyeljenek. Miután elcsendesedtek, újra megszólaltam:

– Akkor kezdjük elölről! Egyszerre csak egy beszélhet, rendben? – Az egész csapat bólogatni kezdett, én pedig egyesével szólítottam őket, hogy mutatkozzanak be. Mire a harmadik gyerekhez értünk, az első nevét már el is felejtettem. Na persze, én meg a névmemóriám… hiszen annak a kékszemű férfiistennek sem emlékeztem a nevére, aki egész éjszaka kényeztetett! Hogy a fenébe tudtam volna megjegyezni huszonöt kisgyerek nevét egyszerre? Más taktikát választottam. Lerajzoltam a padok elhelyezkedését egy papírra, és ahogy sorban bemutatkoztak a gyerekek, beleírtam a nevüket a megfelelő négyzetbe.

Az első óránk többnyire ismerkedéssel telt, én pedig egyre jobban kezdtem feloldódni. Mosolyogva érkeztem vissza a szünetről. A gyerekek már mind a helyükön ültek, és csendben várták az órakezdést. Kicsit fura volt ez a nagy csend, de nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. Leültem a helyemre és elővettem a papírt, amire előző órán felírtam a gyerekek nevét. Mikor felemeltem a fejem, döbbenten vettem észre, hogy senki nem ott ül, ahol előző órán. Kissé összezavarodtam.

‒ Gyerekek! – szólaltam meg végül. – Kérlek, üljetek vissza a helyetekre!

Kérésemre egyből tíz kéz lendült a magasba. Mivel gőzöm sem volt a nevekről, így másként közelítettem meg a dolgot.

‒ Első sor, piros póló – szólítottam fel egy szőke kislányt.

‒ Miss… Mia… Miss… Wilder, mindenki a helyén ül! – szólalt meg szinte teljesen egyszerre két kislány is.

‒ Gyerekek, kértem, hogy ne beszéljetek egyszerre, mert hangzavar lesz. Első sor, piros pólót mondtam. – Erre felállt a két kislány. Az egyiken piros póló volt, a másikon egy szürke kötött kabát. Rámutattam a szürke ruhás kislányra. – Te nem vagy piros pólós! – közöltem vele, mire felszegte az állát és kigombolta a kabátját. Azt hittem, menten elájulok. A kislányon piros póló volt a kabátja alatt. Itt már az egész osztály hangosan hahotázott. Megköszörültem a torkom, és újra lejátszottuk ugyanazt, amit a legelső órán. Egyesével mentünk végig a neveken.

Paul

„Az élet kiszámíthatatlan. Sosem tudhatjuk, hogy a vak véletlennek köszönhetjük-e, ami velünk történik, vagy valamilyen rejtélyes erő van a háttérben, és irányít bennünket. Ezt hívhatjuk sorsnak, végzetnek, isteni akaratnak, de akárhogy is nevezzük, rendíthetetlenülhiszünk abban, hogy amit teszünk, annak úgy kellett lennie…”

Isabel Healian Rose

‒ Tom, értsd meg, hogy nem megyek vissza! – magyaráztam egyre hangosabban a telefonba. Idegesített, hogy képtelenek felfogni, hogy az életemnek az a része már a múlt. Lezártam, és pont. Annyiszor megfogadtam magamnak, hogy nem veszem fel azt a rohadt telefont, ha ő hív, de amikor napokon keresztül vagy százszor hívogatnak, már nem tehettem mást. Nem akartam számot cserélni, mert mindenki ezt ismerte, bár az ő száma tiltásának lehetősége egyre jobban vonzott. Végül is, azzal sem értem volna el semmit. Tom, ha igazán akarná, hogy visszamenjek, személyesen jött volna értem. De nem tette. Ezt a hívást is biztosan Jack erőltette rá. Az istállófőnök, aki a fejemhez vágta, hogy tartozom neki, mert ő tett azzá, aki vagyok, amikor közöltem vele, hogy vége. Minden szava igaz volt. Ő rángatott ki a szarból, mert rájött, hogy tehetségem van a vezetéshez, és ezt ki is használta. Tulajdonképpen egymást tettük azzá, akik lettünk, de vele ellentétben engem ez egy cseppet sem érdekelt. Eljöttem ide, ebbe az isten háta mögötti kis városba, ahol a kutya sem ismert. Jó érzés volt végre úgy kimenni az utcára, hogy nem állítottak meg lépten-nyomon a rajongók vagy a média. Nem akartam többé azt az életet. Jó volt nekem így. Sokkal jobb. Főleg, mióta az a csaj besétált a szerelőműhelybe. Nem gondoltam, hogy egy vidéki kisvárosban is ilyen könnyű lesz felszednem egy pipit. Ráadásul nem is akármilyent. „Jól kiéheztették azt a kis vadmacskát!” ‒ Gondolataim visszatértek az előző éjszakához. Elég volt csak rá gondolnom, és máris szűk volt az alsóm.

‒ Hahó, Paul! Figyelsz te rám egyáltalán? – emelte fel a hangját Tom. Ami igaz, az igaz. Az a kis vörös alaposan belekúszott a gondolataimba. Megköszörültem a torkom, mielőtt válaszoltam volna.

‒ Hát persze, haver!

‒ Egy szavamat sem hallottad, különben már dühöngenél! – adta a tudtomra. – Csak nem egy tyúk van a dologban?

Utóbbi kérdését teljesen figyelmen kívül hagyva rögtön rárontottam.

‒ Mit mondtál? Hogy dühöngenék? Mégis mi okom lenne rá? – kérdeztem ingerülten. Valahogy sejtettem, mit fog mondani.

‒ Azt, hogy Jack hamarosan ott lesz nálad, mert úgy gondolta, személyesen jobb belátásra tud bírni! Paul, haver, hidd el, hogy nagy szükségünk van rád. Jack nem talált senkit, aki csak fele olyan jó lenne, mint te. Az autó jól muzsikál, de nélküled nem tudjuk tökélyre fejleszteni. Láttad a versenyeket? Baszki, Paul, ha jövőre is ez lesz, akkor végleg lehúzhatjuk a redőnyt.

‒ Tom, én már lezártam az életemnek azt a részét. Véglegesen – közöltem vele, miközben tudtam, hogy min mennek keresztül. Az összes nagydíjat végignéztem, és rossz volt így látni a srácokat.

‒ Akkor legalább tesztpilótának gyere vissza! Jack mindent meg fog adni neked.

Megráztam a fejem. Tudtam, hogy Tomnak igaza van. Jack mindent el fog követni, hogy visszatérjek, de én már döntöttem. Jó lenne, ha ezt ők is felfognák végre.

‒ Nem! – vágtam rá határozottan. – Hiába könyörögtök, hát nem érted? Ha az atyaúristen jön ide térden csúszva, én akkor sem megyek vissza! Örülök, hogy hívtál, Tom, de kérlek, legközelebb csak akkor telefonálj, ha egy sörre akarsz meghívni – közöltem vele, és bontottam a vonalat. Nem köszöntem el. Ahhoz túlságosan felkaptam a vizet. Telefonomat a kezemben szorongatva fel-alá kezdtem járkálni a szobában. Nem akartam elhinni, hogy még több mint egy év távlatából is képtelenek felfogni, hogy vége. Amióta idejöttem Fort Collinsba, nyugodt életem van. Nem mondom, hogy nem hiányzik, mert akkor hazudnék. A versenyzés volt az életem. Ma is gyakran megesik, amikor behunyom a szemem, mintha újra ott lennék a pályán. A csapat volt a családom. De nem bírtam tovább ott maradni.

Abbahagytam a járkálást és ledőltem az ágyra. Behunytam a szemem. Talán épp elaludhattam, mert a csengő hangjára riadtam fel. Úgy pattantam ki az ágyból, mint egy keljfeljancsi. Hirtelen azt sem tudtam, hol vagyok. Körbejárattam a tekintetem a helyiségen és vettem egy mély levegőt, hogy megnyugtassam felgyorsult szívverésem. Lassan vánszorogtam csak az ajtóhoz, mert tudtam, mi vár rám, ha kinyitom. Megfogtam a kilincset, és egy nagy sóhaj kíséretében kitártam az ajtót Jack Harrison előtt.

Belépett a lakásba, és köntörfalazás nélkül közölte:

‒ Vissza kell jönnöd, Paul! Csak mondd meg, mennyit kérsz, és megkapod, de a csapatnak szüksége van rád. Hiába jók a mérnökök, a legjobbak, kell valaki, aki képes vezetni azt az istenverte kocsit, amit alkottak! Te képes vagy rá! – emelte fel egyre jobban a hangját. – Te vagy az egyedüli, akivel a fiúk együtt tudnak dolgozni, Paul. Ez a csapat a családod – hadarta egy szuszra. Mintha minden gondolatát egyszerre akarta volna elmondani. Az orrom elé tolt egy fényképet, amin együtt ünnepeltük, hogy a mi kis csapatunk képes volt maga mögé utasítani a Mercedes és a Ferrari csapatait, és remek versenyzéssel megnyertük az utolsó nagydíjat. 2016 a mi évünk volt, ehhez kétség sem fért. Minden összeállt. Egy kis csapat voltunk, az első évünket töltöttük a Forma–1-ben. Az év legnagyobb meglepetéseként beszélt rólunk a sajtó. A mérnökök olyan autót alkottak, amit élmény volt vezetni. Én pedig élveztem minden egyes pillanatát. – Hallod, Paul? – térített magamhoz újra Jack hangja. – A srácok mind visszavárnak! Nem kezdhetjük el a következő évet is nélküled.

Megvontam a vállam, és hátat fordítottam Jacknek. Elővettem két üveg sört a hűtőből, majd megfordultam, és neki nyújtottam az egyiket.

‒ Jack, ha csak ezért jöttél, akkor el kell, hogy keserítselek. Nem tudom, mi az, ami nem világos? Nem… megyek… vissza! – hangsúlyoztam egyenként a szavakat. Jack becsukta éppen szóra nyíló száját, és helyet foglalt az egyik kopott fotelben. Felhajtotta a sört, majd körbejáratta a tekintetét a helyiségen. A ház nem volt egy ötcsillagos hotel, de nekem pont megfelelt. Alacsony volt a bérleti díj, nem mintha az bármit is számított volna. A szerelőműhely itt volt a közelben, gyalog mindössze tízpercnyire. Így, hogy azért ne nagyon tunyuljak el, kocogva jutottam el a munkahelyemre minden nap.

‒ Gyere velem Austinba, kérlek! Ez itt – mutatott körbe a helyiségen Jack – nem a te világod.

‒ Nem, Jack. Tudod nagyon jól, hogy ez az én világom. Csak egy utcagyerek voltam, amikor felszedtél.

‒ Nem felejtem el azt a napot, hidd el. Azelőtt még soha senki nem lopta el a kocsimat – mosolyodott el az emlékre, ami engem is arra késztetett. Leültem a Jackkel szemközti fotelbe és folytattam.

‒ Soha nem volt olyan könnyű kocsit lopnom, mint a tiédet. Benne hagytad a kulcsot.

‒ Igen, mert csak három lépéssel mentem arrébb parkolójegyet venni.

‒ Én pedig azt a pillanatot használtam ki! – nevettem el magam. Életem legdrágább kocsija volt, amit sikerült ellopnom. Az autósüldözés, ami utána következett, hihetetlen volt. Akkor szerettem bele a száguldásba.

‒ Csak tizenhat éves voltál, még kölyök, mégis úgy vezetted végig a kocsit a belvároson, sorban lerázva a zsarukat, hogy már akkor eldöntöttem, kellesz nekem. – Jack újabb kortyot ivott a sörből, és elkomorult az arca. – Tudod, hogy nem a te hibád volt, ugye?

‒ Nem akarok erről beszélni, Jack!

‒ Rendben. Megértettem. – Felállt, és ledobott elém egy névjegykártyát. – Ha esetleg elfelejtetted volna az elérhetőségem. – Kezet ráztunk, és Jack elindult kifelé. Az ajtóból azonban még visszafordult. – Paul! Ne okozz csalódást neki! – motyogta alig hallhatóan, majd kilépett az ajtón.

Fújtatva siettem be a fürdőszobába, hogy hideg vízzel megmossam az arcom, de az kevés volt ahhoz, hogy lehűtsem magam. Jacknek hála, az emlékek újra kezdtek feltörni. Mindaz, amit másfél év alatt olyan nehezen sikerült száműznöm az agyam egy távoli részébe, most újra a felszínre került. Felkaptam a motorom kulcsait és kiviharzottam a garázsba. Leszedtem a ráterített ponyvát, ráültem, majd felbőgettem a Yamaha motorját. Ez a hang zene volt füleimnek. Fejembe nyomtam a bukósisakot, kikanyarodtam az utcánkból és elhagytam a várost, majd átadtam magam a száguldás utánozhatatlan, felszabadító érzésének. A táj egybeolvadt mellettem, ahogy suhantam a kanyargós úton. Nem érdekelt semmi, csak felejteni akartam, de a képek sorra kúsztak vissza az agyamba arról a napról. Egyre dühösebb lettem. Megálltam egy látszólag elhagyatott helyen, letámasztottam a motort, majd leszálltam. Körülöttem csak az üres országút, és az út túloldalán békésen legelésző tehenek. Abban a percben szerettem volna az állatok helyében lenni. Csak békét és nyugalmat akartam, de az emlékeim és a szívem folyamatos, erőteljes zakatolása kikészítettek. Levettem a fejemről a bukósisakot, mert úgy éreztem, megfulladok. Ziháltam. Alig kaptam levegőt. Leguggoltam, kezem a mellkasomra tettem, és mély lélegzetvételekkel próbáltam nyugtatni magam. A friss levegő kissé magamhoz térített, ahogy mélyen leszívtam a tüdőmbe. A madarak csicsergése és a lágyan fújdogáló szél hangja nyugtatóan hatottak.

Már azt hittem, hogy túl vagyok rajta, de Jack felbukkanása ráébresztett, hogy talán sosem leszek képes továbblépni. Leültem a kavicsos talajra a motorom mellé, és bámultam a semmibe. Amikor behunytam a szemem, újra az a büszke mosoly kúszott elém. Ahogy kihúzza magát, és nyújtja felém a kezét.

Megráztam a fejem, hogy megtisztítsam az újabb és újabb emlékektől. Felpattantam, és rohanni kezdtem az út menti fák felé.

‒ Miiiééért? – üvöltöttem a semmibe. Felkaptam egy nagyobb száraz gallyat a földről, és püfölni kezdtem vele az előttem álló, öreg fát. Minden erőmet beleadtam az ütésekbe, ahogy újra és újra lesújtottam, a kezem közt már kezdett szétesni a fadarab. Ahogy az életem hullott szét másfél évvel ezelőtt. „Elég egy pillanat, egyetlen rossz döntés!” Azóta is folyamatosan ostorozom magam, és állandóan ugyanazt a kérdést teszem fel magamnak. Mert muszáj, mert azóta sem tudom a választ…

– Miért? – suttogtam fáradtan zihálva, majd elhajítottam a kezemben maradt botot. Már ami megmaradt belőle. Sokáig vártam a pillanatra, amikor végre felébredek ebből az iszonyú rémálomból, de rá kellett jönnöm, hogy ez az álom nem múlik el soha. Mert ez a bizony maga a véres valóság.

***

Negyedórával később már újra Fort Collins felé száguldottam. Jacknek sikerült elbizonytalanítania. Már nem voltam annyira biztos a dolgomban, de nem akartam elhamarkodott döntést hozni. Úgy éreztem, mintha valaki hívna. Nem Tom, és nem is Jack, vagy a többiek. Mégis, mintha egy mágnes vonzott volna vissza a régi életem felé. Pedig nem akartam már azt. Úgy éreztem, képtelen vagyok visszamenni, mert akárhova néznék, mindenhol, mindenben őt keresném.

Figyelemmel kísértem a csapat elmúlt évét. A kezdeti sikereik után zuhanórepülésben voltak lefelé. Egy kivételével az összes közvetítést figyelemmel kísértem, és rossz érzés volt látni a srácok elkeseredett arcát, amikor hiába próbálkoztak bármivel, minden lépésük sorozatosan kudarcba fulladt. Hol a motor füstölt el, hol elcseszték a kerékcserét, de volt, hogy a kocsi irányíthatatlanná vált és kisodródott. Egyetlen pontot sem sikerült szerezniük. Dühösek és elkeseredettek lettek, mindannyian. Bántott a dolog. Így a legutolsó futamot már meg sem néztem. Inkább belemerültem a melóba. Csak a rádióban hallottam, hogy a változatosság kedvéért ezúttal legalább az egyik kocsi célba ért – tizenharmadikként.

A külvárosban egy kis autószerelő műhelynél kaptam munkát. Nem is a pénz miatt akartam dolgozni, hiszen abból volt bőven a bankszámlámon. A tétlenséget viszont nagyon utáltam, és ott legalább a környezet hasonlított egy picit arra, amiben az utóbbi tizenkét évben éltem. A cégtulajdonos, az öreg Henry Collins mindig azt hangoztatta, hogy ő tősgyökeres collinsi, és biztosra vette, hogy a várost valamikor az ő ősei alapították. Egyedül vitte az ipart, de amikor útközben defektet kaptam és betévedtem hozzá egy kerékcserére, elbeszélgettünk. Elmesélte, hogy mennyire nehezen bírja már, de a fiai messze élnek. Egyikük sem akart a családi vállalkozásban dolgozni. Amíg a közel hetvenéves kis öreget hallgattam, elhatározásra jutottam. Megkérdeztem, nem tud-e a városban kiadó házat, mert ha segít nekem fedelet keresni a fejem fölé, akkor itt maradok és segítek neki. Nem akartam fizetést a munkámért, mert élvezettel tettem ezt mindennap. De ő nem hagyta. Minden héten a zsebembe csúsztatott egy kis borítékot a fizetségemmel.

Leállítottam a motort a műhely előtt, és lassan besétáltam. Henry az íróasztal mögött ült, a számlákat bújta homlokráncolva. Odamentem hozzá, és kezet nyújtottam neki. Kissé hosszúra nőtt ősz fürtjei a szemébe omlottak, eltakarták ráncokkal teli homlokát. Az arca szigorú volt, és nem vette le tekintetét az előtte heverő papírhalomról.

‒ Szép napunk van… – motyogtam halkan. Nem szerettem volna megzavarni, bár tudtam, hogy ez a feladat úgyis rám vár majd.

‒ Fiam! – szólt Henry hangja figyelmeztetően, majd megemelte fejét. – Elkéstél! – pillantott a falon lévő óráról a szemembe szürke tekintetével.

Bűnbánóan lehajtottam a fejem. Igaza volt. Már egy órája munkába kellett volna állnom. Bár az üres műhely arról árulkodott, hogy nem nagyon van mit tenni. Egyedül a kis vörös démon kocsija várt rám. Többnyire sok munkánk volt, de mióta megnyílt az az új műhely a belvárosban, ahol minden gép vadonatúj volt, az emberek jó része elpártolt a Collins Workshoptól.

‒ Tudom, Henry, ne haragudj, csak volt egy kis dolgom. – Az öreg felnézett a papírjaiból, és egy halvány mosoly terült el a száján.

‒ Csak nem az a tegnapi kis vörös? – érdeklődött, és már a teljes figyelmét felém irányította.

‒ Te meg miről beszélsz, Henry? – lepődtem meg a kérdésén. Egy széket megfordítva odahúztam, és a támlájára könyököltem. Érdeklődve figyeltem az öregre.

‒ Fiam, öreg vagyok, de azért van még szemem. Nem most jöttem le a falvédőről. Amikor az a kislány belibbent ide, te le sem vetted róla a tekinteted. Láttam.

‒ De hát, nem is… – kezdtem bele, de aztán rájöttem, hogy hogyan láthatta mindazt, ami történt. Néhány héttel korábban kifosztották a műhelyt valami piti kis tolvajok. Akkor javasoltam neki, hogy kameráztassa be a helyiséget.

Henry huncut vigyorra húzta a száját, és felmutatott a mennyezetre.

‒ A nagy testvér mindent lát – motyogta vigyorogva, majd letette a papírjait és rám irányította a figyelmét. – Mesélj! – csillant fel a szeme is.

‒ Na de Henry!

‒ Most mi van? Öreg vagyok, nem vak! És elfelejted, hogy én is voltam ám fiatal! Nem is olyan régen. Az a kislány pedig felettébb feltűnő jelenség volt abban a lenge kis ruhában…

Megköszörültem a torkom, és felugrottam a székről. Próbáltam elterelni az öreg figyelmét. Nem gondoltam volna, hogy ilyen kis szemfüles, ráadásul ő is felfigyelt Miára.

‒ Mi a helyzet azokkal a számlákkal, Henry? Segítsek kibogozni?

‒ Szóval még terelsz is! – emelte fel mutatóujját. – Értem én. Nem akarsz beszélni róla. Szóval meg is döntötted – jelentette ki mintegy mellékesen.

‒ Henry! – szóltam rá az öregre már erélyesebben. De ő csak vigyorogva felállt, aztán magamra hagyott, miközben valami olyasmit motyogott, hogy bárcsak harminc évvel fiatalabb lenne, biztosan lecsapná a kezemről azt a bombázót.

Mosolyogva ráztam meg a fejem és visszarogytam a székre, hogy átnézzem Henry számláit. Egyre jobban bírtam a kis öreget. Nagy nőcsábász lehetett fiatal korában!

Átnéztem az összes levelet, a számlákat. Megrökönyödve tapasztaltam, hogy a szerelőműhelyre hitelt vett fel pár éve, aminek a törlesztőrészleteit az utolsó két hónapban már nem tudta kifizetni. Rosszul ment a bolt. Sokat törtem már korábban is a fejem azon, hogyan segítsek úgy Henry-nek, hogy ő ne tudjon róla. Mert tudtam, hogy ha valós segítséget és megoldást kínálnék neki, elutasítaná. Talán még meg is sértődne. Nem akartam, hogy rosszul érezze magát.

Nagyot sóhajtva tettem le a papírokat az asztalra, bekapcsoltam a rádiót és teljes hangerőre állítottam, majd kezelésbe vettem a vörös vadmacska után az autóját is.

Mia

„A legjobb barátság egy olyan erős kötelék, amely kibírja a múlt titkait, a jelen örömeit, és a jövő félelmeit. Nem

utolsósorban pedig kibírja, ha bármennyire is az agyára mész a másiknak.”

Selena B. Lowell

Jóleső fáradtsággal köszöntem el a kis elsőseimtől. Mikor az utolsó gyerkőc is elhagyta a tantermet, még nekiláttam elpakolni magunk után. Épp a jegyzeteimet és a könyveket tettem be a táskámba, amikor megcsörrent a telefonom. Elmosolyodtam, amikor megpillantottam a kijelzőn Lizzy nevét villogni. Azonnal felvettem.

‒ Szia!

‒ Na mi van, kisanyám? Már azt hittem, hogy engem el is felejtettél! – kaffogta köszönés nélkül, megjátszott sértettséggel.

‒ Hogy felejthetném el az én legeslegjobb barátnőmet?

‒ Hallod magad? A legeslegjobb barátnőd vagyok, ami némi kötelezettséggel is jár ám!

‒ Ó! Tényleg? És miféle kötelezettségre gondolsz egészen pontosan, legeslegjobb barátnőm? – kérdeztem tőle, miközben a telefont a vállammal szorítottam a fülemhez, hogy a másik kezem is felszabadítsam, mert fél kézzel nem ment a pakolás.

‒ Hogy mire? Hát most éppen arra, hogy csipkedd magad, mert itt várok rád a suli előtt és elviszlek a cukrászdába, ahol felzabálunk majd egy csomó szénhidrátot. Ja, igen, és kólát fogok inni! Három decit, vagy nem is, inkább fél litert!

‒ Ó, drágám! Csak nem megint az a szemétláda szólt be neked? – kérdeztem aggódva. Tudtam, hogy Lizzy mennyire kényesen vigyáz a vonalaira a modell barátja miatt, az a szemét meg folyton cseszegeti. Azt is észreveszi, ha csak fél kilóval van rajta több. Pedig Lizzy nem kövér. Nem is sovány, de örülhetne az a majom, hogy van rajta mit fogni. Sosem bírtam elviselni azt a pasast. Szerintem csak önmagát szereti, a barátnőjét meg csak azért tartja, hogy a média leszálljon róla. Már többször is kikezdték különböző cikkekben, azt állítva, hogy meleg. Nem mintha különösebben keresett lenne a szakmájában. Szerintem igazából többet képzel magáról, mint aki valójában. Tényleg jól néz ki, a róla készült félmeztelen képektől minden nő elájulna. De amilyen helyes, olyan buta is mellé. Ha az anyja, aki egyben a menedzsere is, nem terelgetné a fiacskája útját, már rég eltűnt volna a süllyesztőben.

Lizzy szipogni kezdett a vonalban, én meg gyorsan bedobtam még két játékot a dobozába, felkaptam a táskám, és már rohantam is kifelé. A parkolóban ott állt az a rózsaszín csotrogány, amit barátnőm még kocsinak nevezett, vagyis Mancinak. Igen, annak a rózsaszín, ronda szekérnek még neve is volt. És Lizzy nagyon meg tudott sértődni, ha valaki csupán csak rossz szemmel nézett az ő Mancijára. Kiszállt a kocsiból, és sírva rohant felém. A nyakamba borulva már zokogni kezdett. Átöleltem, simogattam a hátát, és lágyan ringattam, hogy megnyugodjon egy kicsit. Úgy fél perccel később felemelte a fejét és a szemembe nézett. ‒ Irány cukrászda, most azonnal! – közölte, majd összenevettünk, és egymásba karolva tettünk pár lépést az autóig.