Vámos Miklós

Szitakötő

Vámos Miklós

Szitakötő

– nemzedékünk regénye –

ATHENAEUM

Copyright @ Vámos Miklós, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-670-5

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Okosnak nézel? Hát bízd magad rám.

Bolondnak nézel? Csörög a sapkám.

Ha lónak gondolsz, hátamra ülhetsz:

Ha oroszlánnak, nem menekülhetsz.

Szemem tavában magadat látod:

Mint tükröd, vagyok leghűbb barátod.

(Weöres Sándor: Ki minek gondol, az vagyok annak)

1.
Hízótábor

MI azér lettünk ideküldve, hogy hízzunk.

Nem pedig azér, mer odahaza útba vagyunk.

Rozsos Tibor mondta azt, hogy odahaza útba vagyunk, és nem is szeretnek annyira, hogy hiányozzunk.

Hát, izé, ecet.

Lehet benne valami, mondta rá Tóth Gyuri. De ő biztos csak viccelni akart, gondoltuk.

Azér szöget ütött a fejünkbe.

Volt, aki már tudta, hogy Rozsos Tibor mér szomorú. Titok. Lehet, hogy Tóth Gyuri is tudta. Kezdtek ők rögtön jóba lenni.

Este van mázsálás, aki többet nyom, kap aranycsillagot. Három aranycsillag = egy vöröscsillag.

Tóth Gyuri két napig sínkövet tett a zsebébe, kapta az aranyat. Akkor észrevették, bünti. Visszavették a csillagát, és nem engedték focizni. Pedig ő a legjobb csodacsatár, beleférne az aranycsapatba. Ami megszűnt tavaly, amikor Puskás Öcsi kinn maradt. Meg Kocsis, meg még Czibor. Grosics kapus hazajött, és nálunk mindenki kapus akar lenni, mint ő. Puskás lő, bumm, góóól! Grosics véd, nincs gól, de van cigánykerék.

Vacsora után nem szabad kimenni.

De pedig mégis kimentünk.

Tóth Gyuri látta meg, hogy a kerítésbe mozog a léc. Ki lehet mászni. De csak aki nem olyan kövér, mint Malek Laci. Ő lett a Malaci. Nem szóltunk neki, hogy megyünk.

Schneider Miklós, a halszemű, mégis megmondta neki. De úgy, hogy: Malaci, te ne gyere, úgyse férsz ki!

Malek Laci azér is jött. Lekevert Schneider Miklósnak egy poffot. Nem szereti, ha Malacizzuk. Hát, mer dagimalac télleg. Annyira, hogy a nadrágja úgy feszült a popóján, hogy kiszakadt hátul. Látszik a fekete klottgatyája. Nem izgatja.

Schneider Miklóst Snecinek hívjuk, egy az, hogy Schneider, meg olyan halszeme van. Ő nem bánja a Snecit. Azér, hogy sváb, mi nem csúfoljuk, csak mások. Megmondta, hogy a Schneiderek svábok szoktak lenni, viszont náluk Orosházába alig van sváb, csak ők. A szülei Berényből keveredtek oda. Rozsos Tibor nem hagyja, hogy Snecit lesvábozzák, mer a svábok is lehetnek rendes emberek. A cigányozást se hagyja.

Plusz a zsidók is lehetnek rendes emberek, mondta Sneci. Takarodó után súgta meg Gyuri, hogy Rozsos Tibor nemcsak árva, hanem még pont zsidó is. Az nem látszik rajta, csak az, hogy nagyon tagba van szakadva. Erős, mint a bivaly. És olyan nyugis. Azér lett Tibor bácsi.

Addig azt hittük, a zsidó olyan, mint a hülye vagy az állat vagy a hülyeállat. Nem beszéltünk erről. Erről se.

Tóth Gyuri meg szokta védeni a kisebbet. Akit bántani akarnak. Gyuri csak Tibor bácsit nem védi, mer úgyse köll, tudja az védni magát. Ő a legerősebb.

Rozsos Tibor nem bánja, ha Tibor bácsizzuk, persze klafább bácsinak lenni, mint Malacinak, ha lehet választani, tisztelettel.

Úgy kell felelni a gondozóknak, hogy mindig hozzácsapni: tisztelettel. Még jobb azt is, hogy: igenis. Lássák, hogy engedelmesek vagyunk. Verni nem vernek itt, mint odahaza. Tibor bácsi az egy, akit nem vernek odahaza, mer őneki az anyukája meghalt, és az apukája pedig bent van a si… pszt, hallgatni kell róla. Tibor bácsi a mamájáékhoz van kiadva, Berénybe.

Nagy Karcsi apja is benn volt, őt már kiengedték. Nagy Karcsit Kobrának hívjuk, a fekete szemüvege miatt. És mer sovány, mint egy kígyó. De nem mérges, hanem csöndes.

Szabados Vera Viktória kérte, hogy Vicázzuk. Olyan a haja, mint a szénakazal. A Verát utálja, nem mondta, miért. Lehet, hogy csak az, hogy ne kapjon olyan becenevet, ami majd nem tetszik neki. Mer itt mindenkinek adunk.

Szabados Vica apja kinnmarad örökre Bé… erről is hallgatni kell. Mikor a határon letette őket a teherautó sok pénzért, az anyja visszafordult a fahídnál, de ez is titok. Szóval, van, aki verje Vicát, az anyja vízbe áztatja a kötelet. Szabados Vica szerint az áztatott kötél még mindig jobb, mint a térdepelés a kukoricán. Náluk az is van, ha rosszat tesz a tűzre. Szerinte rosszfát, de annak semmi értelme.

Lementünk vacsora után a tóhoz, sajnos hogy a szugonyok is jöttek és összecsíptek. Azt hittük, szúnyog, de Joli úgy mondja: szugony, erre mi is. Selmeczy Jolán a Joli, aki Váradról jött, Nagyváradról. Röpköd folyton, és a sötét haja repül utána.

Éjszaka sosincs csönd a hálóterembe, amit körletnek hív a táborvezető pajtás, nehéz elaludni. Valaki mindig dumál. Főleg Gyuri ez a valaki, meg Tibor bácsi, akik sülve-főve összebarátkoztak, és hajtogatják, hogy ők ikrek, csak eddig nem derült ki. Röhögtünk ezen, mer Gyuri göthös, Tibor bácsi pedig akkora, mint egy ló. Semennyit nem hasonlítanak, Tibor bácsi haja göndör gubanc, Gyurinak kopaszra nyírták, látszik a feje bőre, ami hámlik.

Megbeszélték, hogy a hízótábor után is találkoznak, mer ők most már testvérek örökre. Nehéz lesz, Tibor bácsi Berénybe van, amióta az apukáját bevitt… hallgat, hallgat. Régebben Kondoroson volt. Szoktuk énekelni a fülibe, hogy kondorosi csárda ki van festve, de nem zavarja, ezér nem olyan sokszor énekeljük, mint hogyha zavarná.

Tóth Gyuri szegedi, úgy mondja, szögedéből jött, amin nevetni kéne, de akkor nyakon vág, pláne hogy Rozsos Tibor bácsi is folyton vele van. Ők a vezérfiúk ketten. Takarodó után mesélnek a vezérfiúk egymás szavába vágva, és aki ébren van, figyel. Legjobban Kobra Karcsi figyel, mer az ő ágya szomszédos. Emeletes ágyakba alszunk, vagyis fekszünk, Tibor bácsi Gyuri fölött, Kobra Karcsi pedig Schneider Miklós fölött. Sneci is szemüveges, de nem annyira, mint Kobra, hanem csak olvasáshoz, és sose olvas. Fiúknak a szemüveg azér rossz, mer könnyen összetörik a focizásba meg más fiús játékba. Kobra az az egy, aki mindig hordja, olyan feketekeretes az övé, mint a felnőtteknek. Semmit se lát, ha nincs rajta.

Kobra kapja a legtöbb dicsérést, mer ő folyton hízik, mutatja a mázsa, de közbe úgy látni, hogy pont olyan cinege, mint volt. Tud szájharmonikázni, csak a harmonikáját elvette az ügyeletes, amikor éjszaka játszotta a Jaj, cicát, és Tibor bácsi meg Gyuri nemcsak énekelte, hanem tapsolt hozzá, pluszba verték a lábukkal a ritmust a sodronyon, ami kihallatszott.

Malek Lacinak botfüle van, rászólnak, ha dalolás van, hogy fogd be, Malaci! De nem fogja, biztos mer kicsit cigány. Közepesen. A cigány is lehet rendes ember. És ő télleg egy rendes. Malaci ahol tud, segít, mondta Tibor bácsi. Ki van írva ez a vaskapunál, úttörővel.

Azér vagyunk beadva ebbe a táborba, hogy hízzunk. Az ellenforradalom miatt elromlott a szállítás, és hiába verték le, nem javult még meg. Elhangzott az esti csapatbeszédbe, hogy az orvosilag bevizsgált tej és a bőséges vitamindús táplálkozás meghozza gyümölcsét. A kaját is orvosi tudománnyal választják, nem sajnálják tőlünk a cukrot. Hús minden második nap, aki ettől nem kap erőre, az semmitől. Legyünk boldogak, becsüljük meg magunkat, amiért a szüleink meghozták az áldozatot, hogy befizettek ide minket. Tibor bácsira nem vonatkozik ez, anyukája meghalt, apukája pedig bö… titok. Odabentről nem tudja hozni az áldozatot, őtet a papája fizette be. Tibor bácsi azt mondja, szerinte csak azér adták ide be, hogy ne lábatlankodjon odahaza a nagyszüleinél. Hát lehet. De közbe télleg jó itt.

Csak Korin Emőke nyivákol folyton, haza akar menni Szarvasra. Elneveztünk Lencsibabának, mer olyan, mint a Vica Lencsibabája, csak az szürke a piszoktól, Emőke viszont tiszta és jószagú. A haja kunkorodik, mint a kismalacok farka, de barna és nem rózsaszín.

A hétvégi látogatáson az egész tábor hallhatta, Korin Emőke bőgött az anyucijának, hogy fizesse ki innen, ő már eleget hízott. Rajta se látszik, mégis kapott egy aranycsillagot. Rögtön elvesztette, és amiatt is bőgött egész este, hogy ki lopta el.

Vica nyugtatgatta, úgyis beírták a füzetbe, az a lényeg. Malaci elég gyanús. Joli nem fél, megkérdezte, mi a helyzet Lencsibaba csillagával. Keressétek fönn a magas égbe! – Malaci röhögött. Nem vicces! – Joli.

Joli olyan hegyeset tud köpni, hogy az csoda, viszont csak akkor köp, ha ő akar, és akkor akar, ha dühbe gurul. Az áttetsző kis ruhájával, ami repked vele együtt, Joli olyan, mint egy szitakötő, mondta Tóth Gyuri. Joli nevetett, csak vigyázz, még a fejedre szállok!

Kiszaladt a fiúk körletéből, csönd lett. Vártuk, hogy Malaci megszólaljon, de nem. Aztán Gyuri föltápászkodott a Tibor bácsi alatti ágyról. Hova mész, kérdezte Tibor bácsi. Gyuri vissza se fordult, sejtettük, Jolit akarja utolérni, és télleg. Megmondta neki a kerítésnek a lécét, amit félre lehet tolni, és hogy vacsora után kimegyünk, ő az egyetlen lány, akit hív. Azt hitte, ettől boldog lesz, de Joli tudta, hogy Vicát már hívta Gyuri. Vica nem is annyira lány, gyere szépen! – Gyuri. Joli meg, hogy csak akkor, ha Lencsibaba is jöhet, mer nagyon kivan a hülye aranycsillag miatt.

Gyuri gondolkodott, mire Joli, hogy hallgatás = beleegyezés. Ment Lencsibabához. Így jöttek ki a lányok hárman. Malaci kérdezte, hogy Korin Emőke mit keres itt. Erre Joli, hogy eteti a szugonyokat, mint te. Igaz, annyi sokat ettek belőlünk, hogy biztos jóllaktak.

Nem úgy, mint mi, mer ez a hústalan nap, és a hamis paprikáskrumpli odakozmált, csak az kanalazta, aki nagyon éhes volt, például Malaci. Tibor bácsi nem kérte, Gyuri épp hogy. Korgott a gyomrunk. Lencsibaba adott nekünk kalácsot, mer az anyukája hozott pakkot, és abból. Vicának gumicukra volt, összeragadt tőle a szánk, ittunk a tóból vizet.

Malek Lacinak annyira ízlett a fonott kalács, hogy kért még, és Lencsibaba tört neki, nagyon jószívű. Tessék, Malacikám, tömd a fejed! Köszi… csak azt akarom mondani, Lencsi, hogy én visszaadnám az aranycsillagodat, ha nálam volna! – Malaci. Bólogattunk, hogy mi is, persze. Majd holnap megkeressük! – Tibor bácsi.

A kalácstól annyira jók lettünk, mintha Lencsibaba szívét is belesütötték volna. Gyuri kijelentette, hogy most már nemcsak Tibor bácsi a testvére, hanem mindannyian. Joli tapsikolt, hét testvérem lett, nyolcan vagyunk, nyolcan! mindig sok tesót akartam!!!

Egyszeribe rájöttünk, hogy mi is mindig azt akartuk, hogy nyolcan volnánk testvérek. Azon lett egy vitatkozás, hogy jó-e három lány és öt fiú. Vica szerint fele-fele jobb lenne. De akkor hogyan, kérdezte Kobra, három és fél fiú, és három és fél lánytestvérem? Nyolcig se tudsz számolni? – Tibor bácsi. Akinek hét tesója van, az nyolcan van! – Gyuri.

Hú, mennyit röhögtünk.

Majd én beírom a naplómba, hogy megalakultunk! – Joli. Megalakultunk? Megalakultunk, ismételte Joli. Megalakultunk, vágta rá Gyuri és Tibor bácsi majdnem egyszerre. Ettől úgy éreztük, mintha az egész társaság szülinapos volna, addig mondogattuk, hogy megalakultunk, míg már kórusba ordítottuk, me-ga-la-kul-tunk!!! Annyira hangosan, hogy ezzel buktunk le. Kijött értünk az ügyeletes és a csapatvezető pajtás. Némán kísértek vissza, ami rosszabb a szidásnál.

Aznap éjjel Schneider Miklós bepisilt. Nem olyan nagy baj, reggelre megszárad, csak aztán be is kakilt. Később mesélte Tibor bácsinak, hogy megpróbálta óvatosan szétkenni a lepedőn és a takarón a sötétbe, hátha reggelre az is megszárad.

Arra nem gondolt, hogy a szag nem szárad, hanem mutatja az irányt, ahonnét jön. Megjelent az ügyeletes a körletbe, amire többen fölébredtünk. Kiparancsolta Snecit az ágyból, átvitték az ügyeletesszobába, ott volt a táborparancsnok pajtás is. Beültették egy lavór forró vízbe, soká kellett neki áznia, míg az ügyeletes, aki most Mari néni volt, beszélgetett a táborparancsnok pajtással, aki mindig Pista pajtás.

Szeretett volna némán beleolvadni a világosbarnás vízbe, szétfolyni, hogy ne legyen külön víz és külön Sneci, hadd keresse Mari néni és Pista pajtás. Reggeli után mesélte ezt Malacinak suttogva, miután a lelkére kötötte a legnagyobb titoktartást, amit Malaci ünnepélyesen meg is ígért. De pont nem arról híres, hogy tartja a száját, erre Miki hamar rájött, amikor elterjedt, hogy ő a Kakás Miki. Aminél még a Malaci is jobb. A Sneci pedig sokkal jobb.

A délelőtti játszásba mi nyolcan együtt maradtunk. Röplabda, adta ki a jelszót Tibor bácsi. Mentünk a pályára. Gyere te is, Kakás Miki! – Kobra Karcsi. Joli rászólt: Ne csúfold, tudod jól, hogy megalakultunk!

Mer a megalakultunk nemcsak azt jelenti, hogy Joli beírta a naplójába, ami különben egy régi pepita füzet, hanem hogy egymást csúfolni, verni és főleg cserbe hagyni tilos. És viribisz unitisz, ami azt jelenti, hogy egységbe az erő. Ezt az unitiszt Sneci dobta be, mer őnáluk Orosházán rá van írva hősi emlékműre. Véd és dac szövetség! – ezt meg Tibor bácsi akarta, de ő nem mondta, honnan szedte.

Éreztük, hogy ez már télleg komoly. Kobra Karcsi kezet nyújtott Snecinek, bocsánatot kért. Aztán megmondta Malacinak, hogy ha akarja, többet ő se lesz Malaci. De Malek Laci nem akarta, ő már pont megszokta a Malacit. Lencsibaba tapsikolt, de jó, de jó!

Egész nap gyártottuk a 12 pontot. A röplabda és a csendes alatt is. Mer Joli kijelentette, hogy ha mi 8an megalakultunk, akkor kell 12 pont, amit betartunk tűzön-vízen át. A tűzön-vízen át nagyon tetszett nekünk. Lencsibaba bemondta a tízparancsolatot, Tibor bácsi lehurrogta, klerikális, ami tiltva van, a nép ópiuma. Mi az az ópium? – Lencsibaba. És mi az a klerikális? – Kobra Karcsi.

Csak Gyuri tudta az ópiumot, hogy átok, elátkozás. Nem, hanem a mák! – Malaci. Ekkora hülyeséget honnan vesz? Voltak neki ilyenjei. Pechére, ebédre pont ópiumos tészta volt, ezzel cukkoltuk sokáig. A klerikálist csak Tibor bácsi tudta, hogy ami a bibliába van benne.

A 12 pont sose lett volna meg, ha Joli nem olyan makacs, mer mindenki mást akart. Tibor bácsi például azt, hogy HALÁL A FASISZTÁKRA! – és semmi mást. Nem érted, hogy ez a mi 12 pontunk lesz, amit nekünk kell betartani? – Joli. Különben a fasiszták már rég meg vannak halva! – Kobra Karcsi. Attól még lehetnek újak, ők ölték le a nagyszüleimet, és ragaszkodok ahhoz, hogy ez bent legyen! – Tibor bácsi.

Gyuri azt akarta beíratni, hogy mi, akik megalakultunk, játsszunk egymással mindig, ha valamelyikünk kéri, de ez így marhaság, mer hogy legyen, ha mondjuk éjszaka szeretne valamelyikünk kidobósozni, amikor alszunk pont éppen. Gyuri bólintott, jó, tehát mi, akik megalakultunk, hajlandóak vagyunk játszani egymással bármikor, kivéve éjszaka. Ez se tetszett. Joli nevetségesnek tartotta, hogy a játszást bevegyük a 12 pontba, amelyikbe szent esküvések kellenek csak.

Tibor azt mondta, szent esküvésből nincsen is 12 darab, és bedobta, hogy esküszünk, esküszünk, hogy rabok tovább nem leszünk. Lencsibaba meg, hogy de ez a himnuszból van, és azt nem szabad. Joli csodálkozott, mér ne volna szabad? Gyuri viszont, hogy nem is a himnuszból van. Lencsibaba, meg, hogy de! Nem! De! Nem!!!

Sneci a véd és dacot akarta, pedig az Tibor bácsi ötlete volt. Malaci nem értette, mér nem elég a véd, minek a dac is. Tibor bácsi elmagyarázta, védjük egymást tűzön-vízen át, és dacolunk az ellenséggel. Harcolunk, vagy nem? – kérdezte Malaci, Tibor bácsi meg, hogy az ugyanaz.

Nehéz ez így, sóhajtozott Joli, pláne ha összevissza kiabáltok, mindjárt ránk fog szólni az ügyeletes, hogy kuss, mer csendes pihenő. Gondolkoztunk, aztán suttogva küldtük egymásnak az ötleteket. De nem egészen úgy értek célba, ahogy elindultak. Sneci például azt küldte, hogy megvédjük a gyöngébbeket, Jolihoz az érkezett: Nem kérjük a sötét legyet! – amit visszaküldött, hogy nevessünk, és nevettünk. Erre télleg ránk szólt az ügyeletes, mit pusmogunk, azonnal mondjuk meg! Nem mondhattuk, mer addigra a 12 pontba volt Malaci szent esküvése, hogy sose áruljuk be egymást. Bünti lett a vége, az ablakpárkányra tették nekünk a tányért, ott ettünk állva, mint a lovak.

Vacsora után a szabad foglalkozásba csináltuk tovább a pontokat, most már hamarébb meg tudtunk egyezni, mer fáradtak voltunk. Ebből az a tanulság, hogy ha meg akarunk egyezni, ki kell fáradni előbb.

Joli fölolvasta az agyonradírozott mondatokat a pepita füzetből, és mindenki aláírta. Rendes név, becenév, parancsolta Joli. Zsinórírás? – kérdezte Lencsibaba, Joli vonta a vállát, amilyet tudsz. Emőke még nem iskolás, lehet, hogy semmilyet se tud! – Tibor bácsi. Ki az az Emőke? – Malaci tökre elfelejtette, hogy Lencsibaba az. Dehogynem, tudok én írni! – Lencsibaba büszkén odafirkantotta magát, csupa naggyal, KORIN EMŐKE. Erre Vica is, SZABADOS VERA VIKTÓRIA.

Kész volt a 12 pont, csönd lett. Jól éreztük magunkat. De sajnáltuk is, hogy már nincs mit csinálni.

Kössünk vérszerződést! – Gyuri. Helyes, úgy van! Közbe fogalmunk se volt, hogy kell. Elmagyarázta. Kicsit megvágjuk a tenyerünket, és összefolyatjuk a vérünket, ami szentesíti az eszközt, vagyis a fogadalmunkat. A lányok húzódoztak, de az öt fiú rögtön ráállt, nehogy azt higgyék a többiek, hogy gyávák vagyunk. A lányokat ez nem zavarta, őnekik szabad a gyávaság és a sírás.

Este csináltuk a vérszerződést, kinn a tóparton, Gyuri csórt egy kisollót az ügyeletes szobából, azzal szúrt a tenyerébe, mondta, hogy nem fáj. De amikor Tibor bácsi tenyerébe szúrt, láttuk Tibor bácsi arcán, hogy neki fájt, csak nem mutatta. Sorra kerültünk, Kobra, Sneci, Malaci. Csak Sneci sziszegett.

Lányok? – Gyuri várta, hogy odanyújtsák a kezüket. Joli behunyta a szemét, és tartotta a tenyerét, meg se nyikkant. Lencsibaba beharapta a száját, nem mozdult, míg Joli szépen a vállánál fogva tolta Gyurihoz. A végin Lencsibaba se nyikkant. Vica mosolygott, mint akinek ez semmiség.

Büszkék vagyunk rátok! – Tibor bácsi. Mutatta, nyújtsuk ki az ujjainkat és fogjunk kezet mind a nyolcan, hogy összemenjen a vérünk. Így lettünk ünnepélyes vérszerződés. Ami azér valami. Csöndbe voltunk, csak Lencsibaba vihogott, nem fájt, nem fájt, köszönöm a lekvárt!

Büntetést kaptunk a kiszökés miatt, viszont a vérszerződést nem vette észre a csapatvezető pajtás, dugtuk a kezünket. Kit érdekelt a büntetés, amikor megalakultunk, és most már külön csapat lettünk, ahol nem a csapatvezető pajtás a főfő, hanem mi.

Joli akarta, hogy válasszunk azér csapatvezetőt. Nem is kellett választás, hogy egyhangúlag Gyurit kiáltsuk ki. Fejet hajtott ünnepélyesen, mondta, hogy ezennel elvállalom! Összeszorult a torkunk, pedig tudtuk, hogy a szovjet tankos filmbe látta. Mi is láttuk, vetítették az ebédlőbe.

Azt kaptuk büntetésbe, hogy kihagytak a mérlegelésből, így lemaradtunk a csillagosztásról, és reggeli után kellett segíteni a mosogatásba a konyhán. Nem mehettünk szabad foglalkozásba, mint a többiek. Annyi baj legyen, az alakulásunk és a vérszerződésünk akkor is megvan, ezzel a boldogsággal elvoltunk. Szépen mosolyogtunk egymásra mi, akik benne voltunk.

Csak az a baj, hogy ez már az utolsó nap, ha híztunk eleget, ha nem, utazunk haza. Lencsibabáért levonatozott az apukája. Mi többiek a mackóorrú piros buszra szálltunk, amelyik Csabára ment, ott várnak majd az összes szülők.

Joli csak a vonatállomásig jött velünk. Kerestek ott egy vasutast neki, akire rábízhatják. Mer Jolinak ki kell mennie Magyarországból, át a határon Nagyváradra, amit most már úgy hívnak, Oradea. Mer románul, de minekünk azér Nagyvárad marad, mondta ő. Felírta mindenkinek a lakcímét, küldeni fog képeslapot. Öleléssel búcsúztattuk. Joli sírt és azt kérdezte: De mi lesz, ha soha többé nem találkozunk? Gyuri rákacsintott, olyan nincs, hisz megalakultunk!

Találkozunk! – Tibor bácsi biccentett, mint aki tud valamit, amit mi nem, ígérem, találkozni fogunk, csak akarni kell! Én akarom! – Joli a pepita füzetével integetett, amibe be van írva az alakulás, a 12 pont, meg minden.

Mikor Joli ügyét elintézte a csapatvezető pajtás, indultunk tovább. Már csak heten maradtunk, meg a szomorúság, hogy hamarosan, sőt nemsoká öten, négyen, hárman, ketten, utána egyedül, ami a rendes élet, pláne nyáron.

*

A NYOLCAK 12 PONTJA

A 8ak

TÓTH GYÖRGY                                GYURI

ROZSOS TIBOR                                TIBOR BÁCSI

NAGY KARCSI                                  KOBRA

SCHNEIDER MIKLÓS                      SNECI

MALEK LÁSZLÓ                               MALACI

SZABADOS VERA VIKTÓRIA          VICA

KORIN EMŐKE                                  LENCSIBABA

Meg én: SELMECZY JOLÁN             JOLI

A 12 pont

1. 8 a magyar igasság, mer 8an megalakultunk

2. egységbe az erő, viribus unitis

3. a 8 össze tart minden kor, megosztya élelemét és titkait

4. ami a miénké az a tiéteké is, és ami a tiéteké az a miénké is

5. együtt jobb mint egyedül

6. halál a fasisztákra

7. esküszünk hogy rabok tovább nem leszünk

8. nyújcs feléje védő kart, ha küzd ellenséggel

9. a nagyvilágon ekívül nincsen számodra hej

11. véd és dac

12. együtt amíg élünk halunk

Leírta

Selmeczy Jolán II. b. oszt. tan.

Ősztől III b. oszt tan.

P. S. A 10ik sehogyse nem jut eszembe.

Kedves Gyuri,

Remélem jó egésségbe talál ez a levelem Szegeden, s nincs semmi bajod se. Együtt írjuk Gizivel, aki Somfai Gizella s a szomszédunk, s már negyedikes, szívesen segít. Ma reggel amikor megébredtem, elhatároztam hogy kapsz levélt, mer össze akarok tartani. Nemcsak te kapsz, hanem a többi 8ak is, de nem tudunk egyszerre mindenkinek. (Bocsánat a pacáért, nem jó a tollszem. Gizi.) Papáméknál most van a szüret, s dolgoz az összes gyerek. Aki bírja a puttonyt, viszi, s ki nem, vág ollóval fürtöket, néhány többi meg tapos.

Vajjon mikor fogunk lenni újra együtt 8an? Biztos vagyok, hogy fogunk lenni s akarom. Örömet szerezel, ha póstafordultával megírod, mivel telnek a napjaid. Milyen az iskolád s hányasokat kapsz. Azt is kérdezem, hogy vannak-e testvéreid s ha igen, fiúk vagy lányok, kissebbek vagy nagyobbak tölled. Találkozol-e valakivel a 8akból? Tibor bácsi azt mondta, néha elviszik Szegedre, s te ott lakozol, gondoltam hátha!

Szerinted lesz jövőre tábor? S ha igen, eljössz? Nékem nagyon hiányoztok az egész banda. Kár, hogy tik nem ide jártok az én iskolámba. Nem túl jó iskola, mondják. Apuka szerint egész mindegy, egy lánynak csak az kell, hogy jó férjet kapjon, arra nem adnak bizonyítványt sehol. Jó férj? Te tudod, hogy az milyen? Lehet hogy nem olyan, mint apu.

Ugye kapok tőled válaszlevelet? Nagyon várom! Hiányzanak a 8ak s te is.

Szeretettel,

Joli (Selmeczy Jolán)

és

Somfai Gizella

2.
Másik tábor

TI már akartátok látni egymást, nagyon-nagyon. Áthelyezték a régi a tábort egy másik tóhoz, ott fogtok találkozni, két éve megalakultatok, az ugye kötelez. Sajnos hogy tavaly egyikőtöket se fizették be. Idénre nagyon készült az egész csapat. Kellett rágni a szülők fülét erősen, hogy mehessetek, és mind pont oda.

Örültetek. Vica és Tibor bácsi futott be legelőbb. Ugyanahhoz a kecskelábú asztalhoz ültek az ebédlőben, próbáltak lefoglalni a többi tíz szabad helyből hatot, sajnos hogy nem engedte a csoportparancsnok. Ebbe a táborba négy csoport van, gimnazisták a parancsnokok, piros nyakkendővel és fehér síppal, amit piros fonott madzag erősít a vastag övhöz, vagy a szintén fehér ing zsebéhez. Ha kell, ha nem, fújják, meg kell őrülni az örökös füttyögéstől.

Tibor bácsi kérdezte Vicát, miért ilyen rövid a haja, Vica mondta, hogy lenyírták, le kellett. Tibor bácsi nem értette. Vica a fülébe súgta: Megtetvesedtem, na. Tényleg? – Tibor bácsi nem akarta elhinni, Vica mindig olyan tiszta volt, igaz, hogy elég kócos.

Én azt hittem, a tetvek a piszokra mennek! – Tibor bácsi. Vica pisszegett, ne olyan hangosan.

Vica nem kérdezte meg, hogy Tibor bácsinak mitől lett az a kis pocakja, így Tibor bácsi akkor még nem mesélte el, hogy kivették a manduláját, s azóta nem eszik, zabál.

Malaci és Kobra Karcsi a vacsora végire ért az ebédlőbe, még épp jókor, hogy kapjanak enni. A nagy öröm után arra terelődött a szó, hogy miért ebédlő, ha a reggelit és a vacsorát is ott kapjátok.

Tibor bácsival ellentétben Malaci lefogyott, mióta nem láttátok, csak az arca maradt pufók, a karján pedig szőrök lettek. Vica meghúzogatott párat, most már nem Malaci vagy, a malacok kopaszok, hanem medve. Medvei, javította Tibor bácsi. Egyikőtök se nevetett. Vizsgálgattátok Kobra Karcsit, ő egyáltalába semmit nem változott. Maradt a cingárság és a fekete szemüveg, aminek az egyik szárát leukoplaszt tartotta. Válltrikóban volt, két karja, mint a lányoké. A soványabbaké.

Csöndbe ültetek, pedig hát annyira vártátok a találkozást, és olyan sok a mesélnivaló, mégse bírtatok belefogni. Még nem.

Egy csoportba osztották be a lányokat, háromba a fiúkat, mert többen voltak. Odajött Tibor bácsi csoportparancsnoka, érdeklődött, hogy Vica lány-e. Miért, mit tippelsz? – Vica. Erre az a srác rákiabált, hogy ne szellemeskedjen itt neki, hanem húzza el a csíkot a lányokhoz, a terem túlsó végibe, jelentkezzen a csoportparancsnoknál, aki majd kijelöli a helyét.

Na, hova keveredtünk? – gondoltátok, de nem volt mit tenni, Vica kénytelen-kelletlen átült a lányrészlegbe.

Szerettetek volna kiszökni a tóhoz vacsora után, de emelet-magas a kőkerítés, nehéz fölmászni. Abban maradtatok, majd reggelinél találkoztok. Csalódottan bújtatok ágyba, pláne hogy azt se sikerült elintézni, hogy a fiúk egymás mellé kerüljenek a hálóban, vagy legalább közel. Készültetek rá, hogy majd a sötétben összegyűltök valakinek az emeletes ágyánál, de valahogy elaludtatok.

Reggelinél odaült a szomszéd asztalhoz Sneci, és nem ismertétek meg. Vékony lett, mint egy ceruza. A koponyája valahogy kihegyesedett, a haja úgy állt föl, mintha szőke fogpiszkálókat ragasztott volna oda. Integetett. Átjönni nem tudott, mert már nemcsak csoportparancsnokok dirigáltak, kineveztek asztalparancsnokokat is, az övé ráordított: Srác, akkor állhatsz föl, ha engedélyt kértéé és kaptáá, értve vagyok?

Sneci szalutált. Láttátok, hogy az ujjai is meghosszabbodtak. Evvel mi történt, kérdezte Tibor bácsi Malacit, megöregedett, felelte az.

Végre Tóth Gyuri is előkerült, ő nem sokat változott, csak nőtt. Addig erőzött, míg elintézte, hogy Tibor bácsiék mellé ülhessen az evésnél, és ugyanabba a hálóba kerüljön. Nem értettétek, hogyan sikerült neki. Varázserő, súgta Gyuri.

Mint Csilicsala bácsi hipp és hopp, akit a rádióba hallgattatok? Elhittétek, olyan kis hülyék voltatok még. Kiderült, hogy Gyuri ismeri az egyik csoportparancsnok gimnazistát, az is szögedi. Jellemző. Gyurinak szok lenni egy ismerőse, aki segít, és ő is mindig segít annak, akivel jóba van, kölcsönkenyér visszajár, ma neked, holnap nekem.

Attól fogva, hogy Gyuri veletek volt, kezdtek a dolgok kialakulni. Kaptatok engedélyt, hogy járjatok az úszótanfolyamra, ahová rendesen csak tizenkét év fölöttieket vettek be. Mindig jutott nektek a repetából. Este pedig lemehettetek a tóra.

Idáig nem vettétek észre, vagy nem foglalkoztatok avval, hogy Gyuri annyira szögediesen beszél. Összeszödöm, jó lösz, elmöntem. Vonogatta a vállát, náluk odahaza így mondják. Állította, hogy ő mindig is őzött. Mesélte, hogy kapott néhány levelet Jolitól, de nyitva jön a boríték, ami azt jelenti, hogy elolvasták. Kicsodák? – Sneci. Gyuri halkra fogta: Az elhárítók.

Nem mindenki tudta közületek, hogy mit hárítanak el a beleolvasók. Az ellenséget! – Gyuri. Vica ezt se értette, mire Gyuri: Nihtfordémkind! – ám Vica ettől se lett okosabb, akkor Gyuri a mutatóujját a szájára tapasztotta. Vica elhallgatott.

Az a buta Joli mindig gyors választ kért, de nem írta bele a címét a levélbe, talán a borítékra írta, viszont az a rész letépődött a postán vagy a beleolvasásba. Gyuri nem bírt felelni. Szerencsére az egyik unokatestvérét vitték rokonokhoz Nagyváradra, Gyuri vele üzent Jolinak. Cím nincs, Selmeczy Jolán, keresse meg, ha tudja.

Amilyen mázlija volt az unokatesónak, rögtön első nap a Komsa lányoknál ebédeltek, ami egy titkos vendéglő. Ezt se értettétek. Hogy Romániában már nem lehet maszek vendéglő, csak állami, a Komsa lányok mégis csinálják, a saját földszinti lakásukban. Csak négy vagy öt asztal. A cukortartóba kell tenni a lejeket, vagyis a román pénzt, ha bejön az ellenőr, azt hazudják, hogy a személyzetnek hagynak borravalót. Személyzet persze nincs, a Komsa lányok csinálnak mindent, főzést, kiszolgálást, satöbbi.

Egy szép fekete kiscsaj jött be a Komsa lányokhoz az apjával és a papájával. Az öreget doktor urazták a Komsa lányok. Ti nem tudtátok, hogy Joli papája bőrgyógyász, most már csak a poliklinikán, mert maszek orvos se lehet többet Romániában. Jolinak hívta a bőrgyógyász az unokát, a Komsa lányok pedig Jolánkának. Az unokatesó összeszedte bátorságát, odament kérdezni, hogy nem a ti Jolitok-e véletlenül, a Selmeczy? De még mennyire, felelte a doktor úr, és az emberek mind a négy vagy öt asztalnál nevettek.

Üzente Joli, hogy jön a táborba, ha törik, ha szakad. A szülei nem akarják engedni. Az ellenforradalom óta sokkal nehezebb az utazás Magyarországra, de majd kisírja a papájánál. Akkor miért nincs itt? – kérdeztétek. Gyuri félrehajtotta a fejét, csak befut ő is.

Tévedett. Kezdődött a harmadik nap, Joli sehol. Hiányzott Lencsibaba is, róla semmit se tudtatok. Fölírhattam volna a lakcímeket, mondta Gyuri, de azt hittem…

Én is azt hittem! – Tibor bácsi.

Csinálnunk kell egy másik füzetet a 8akról, kezdjük a nevekkel! – Gyuri mindenkinek nyitott egy lapot abba a vonalasba, aminek a címkéjére fölírta: NYOLC. Tibor bácsi suttyomba eléfirkantotta: NEKÜNK. Erre ti is akartatok valamit, mert ugye együtt mindhalálig. Malaci azt írta: EJJHAJ SZÁLL AZ ÉNEK. Sneci pedig: MUK. Tibor bácsi ráförmedt, azonnal radírozd ki!

Nem értettétek, mér olyan dühös, ti a kis Mukra gondoltatok, aki egy szovjet kisfiú a szovjet mesében. Gyuri tudta, hogy keletnémet, de nem mondta. Azt se, hogy mit jelent a MUK. Tibor bácsi is tudta, és ő a végin megmondta nektek, hogy a MUK azt jelenti, Márciusban Újra Kezdjük! A tüntetést, az egész fölkelést, amit levertek a szovjetok.

Malaci apja szerint lószart volt az ellenforradalom. Hanem mi? – Kobra. Simán forradalom! – Gyuri. Súgva mesélte, hogy a hitszegő kádárjános is így mondta a rádióba 56 októberban, Gyuri apja a saját fülével hallotta: A súlyos helyzetbe, amelybe kerültünk, mondta kádárjános, meg kell védenünk forradalmi vívmányainkat. Lószart védett, eltűnt, mint szürke szamár a ködbe!

A MUK tavaly márciusra volt, hadarta Sneci, sőt tavalyelőttre, ki emlékszik már arra? Én! – Tibor bácsi.

Tudtátok, hogy Tibor bácsi apja még mindig bent rab a börtönbe, méghozzá Szegeden, ahonnan Gyuri való. Sneci érezte, hogy Tibor bácsi nem tréfál, sajnos hogy nem volt radír, ezért a golyóstollbetéttel pici köröket rajzolt a MUK-ra, míg egybefüggő kék folt lett belőle. Most aztán jó ronda! – morogta Gyuri, de nem haragudott.

Beíratta veletek a neveteket és a címeteket a füzetbe, és azt is, ki melyik iskolába jár, hányadik osztályba, plusz a két szülőtök foglalkozását. Rossz volt olvasni, hogy Vicát és az anyját itt hagyta az apja Bécs kedvéért, de még rosszabb, hogy Tibor bácsi anyja meghalt. Vica ezen elsírta magát, még Tibor bácsi vigasztalta, nem baj, Isten rendelése, a mennyországba került, ez biztos… az a baj, hogy apát nem engedik ki a sittről, hiába a jó magaviselet, mert az ötvenhatosaknak nincs kegyelem! – most ő sírta el magát, és akkor vele sírtatok viribus unitis, vagy inkább véd és dac. Kobra Karcsi lapított, az ő apja is ötvenhatos, mégis harmadolták, ami azt jelenti, kieresztették. Lehet, hogy az övé nem olyan nagyon ötvenhatos, mint Tibor bácsié.

Az asztalparancsnokot már mindenki utálta, a csoportparancsnokot pláne. Szerintetek a ti asztalparancsnokotok volt a leggonoszabb, de a többi háromról is azt tartják, akik oda lettek beosztva, még Gyuri szögedi ismerőséről is. Ki kell bírni! – Tibor bácsi. Csalódottak voltatok, azt hittétek, a táborba szórakozni küldtek a szüleitek, és persze hízni.

Itt politika van, nem hízás. Délelőttönként egy kopasz ember, akinek Béla bácsi a neve, de Baranyai elvtársnak kell szólítani, előadást tart az alakuló téren. Tinektek törökülni kell, ő meg áll és beszél. Politikánk aktuális kérdéseiről. Mit csinál az ellenség bel- és külföldön. Ezt a bel- és külföldönt nagyon szereti Béla elvtárs bácsi. Dullest szereti még nagyon, aki az usába kavarja a kártyát. A kavarját is nagyon szereti. Egyszer Kobra a kavarja után beköpte: … a szart! – és latrinatakarítást kapott a táborparancsnoktól, hogy egész közeli kapcsolatba kerüljön a szarral. Aztán bűzlött, mint a dög. Ilyen az élet ebbe a táborba.

Kobra Karcsi válltrikóján halványult a barna folt, de nem tűnt el. Lehet, hogy csak ezt az egyet hozta, és ebbe lesz végig? Nem kérdeztétek, mer nem ő tehetett arról, hogy latrinát kelletett takarítania. És mer 8ak vagytok.

Azt hittétek, idén is azér lettetek ideküldve, hogy hízzatok. Ezen a kaján nehéz lesz! – Malaci. Tibor bácsi nevetett, tiszta haszon, ha lemegy a pocakom.

Az itteni konyhás nénik úgy néztek ki, mintha konyhás bácsik volnának, az egyiknek még bajsza is volt. Pödörheti! – Sneci. Annyira röhögtetek, hogy az asztalparancsnok ott termett, mi folyik itt, mi olyan vicces? Csönd lett, csak Sneci nem tudta abbahagyni.

Megjárod, ha nem fogod be! – az asztalparancsnok. Sneci hiába akarta, nem bírt magával, és büntetésbe kellett állnia az ebédlő sarkába, arccal a falnak, még ott is rázkódott a válla, hangot már nem adott. Elcsöndesült az egész tábor, csak a kanalak zörögtek, mert a csajkákból levest ettetek, amit tavaszi levesnek írtak a nagy táblára. Mi ebbe a tavaszi? – kérdezte Tibor bácsi, amikor megkóstolta. Igen, és mi ebbe a leves? – Malaci.

Ezen is röhögtetek, de nem olyan nagyon, mint a konyhás nénibácsi bajuszán. Sneci csak állt ott a sarokban. Sejtettétek, hogy a hetes mindjárt kiönti a levesét. A másodikból, amit káposztás metéltnek írtak a nagy táblára, már nem is kap. Az édességből se, amit cseresznyés rácsosnak. Akármilyen pocsék a zaba, éhgyomorra azér hosszú a délután.

Amikor a napos a csajkákba osztotta a gurulós kondérból azt a ragacsot, ami a káposztás cvekedli akart lenni, csak Snecinek nem, Gyuri félretolta, föltápászkodott, odabaktatott Snecihez, és ő is a fal felé fordult. Hát te? – Sneci. Gyuri az ujjaival 8at mutatott.

A csoportparancsnok már kiabált, de Gyurit ez nem zavarta. Rázta magát kicsit, mintha táncolna. Megértettétek. Ti is odaálltatok táncikálni. Így már hatan maradtatok le az ebédről, és ha eljött volna Joli és Lencsibaba, 8an lettetek volna büntetésbe. Aminek még folytatása lesz, ordította a csoportparancsnok, Baranyai elvtárs meg azt, hogy szabotázs, szabotázs!

Hiába, olyan jó érzés volt, hogy minden folytatást megért.

Bezártak titeket a raktárba, ahol állt a tészta, a liszt, a rizs, zsákokba. A fémpolcokon húskonzervek, és nagy üvegekbe elrakva uborka, káposzta, cseresznye. Estig itt kell rostokolnotok, étlen-szomjan, Baranyai elvtárs ezt szabta ki rátok. Más kérdés, hogy Gyuri szögedi ismerőse becsempészett néhány sóskiflit és két bambit, elosztottátok testvériesen. Találgattátok, vacsora előtt vagy után lesz a szabadulás.

Tibor bácsi kinézett a rácsos ablakon, ő fölérte. Sziszegett. Mit látsz? – Malaci, nem kapott választ. Gyuri odanyomakodott, lábujjhegyre állt. Tátva maradt a szája. Sneci fölugrált. Vica is, elkapta a rács keresztbevasát, húzódzkodott, aztán úgy jött ki a száján egy hosszú mély óóó, mintha megégette volna magát.

Az épület előtt kerek tér volt, a közepibe virágokat ültettek, olyanra, mint egy jó nagy óra. A murvás utat szekerek és biciklik kerekei vonalazták össze, a bejáratnál sűrűsödtek. Ebbe az összefirkálásba benne egy kis bőrönd. Valaki kerülgette, ropogtak a cipője, vagyis szandálja alatt a kavicsok. Joli volt az a valaki, ő járkált körbe-körbe. Csodaszépnek láttátok Jolit a barnapiros délutáni napfénybe, bőre kakaószínűre sült le, biztos már volt nyaralásba.

Tibor bácsi még erősebben sziszegett neki, mire Joli előbb a homlokához emelte a kezét, hogy lásson a nap ellenébe, aztán ideszaladt a rácsos ablakhoz, leguggolt, szórta nektek a puszikat a levegőbe. Torkotokon akadt a szó, már a fiúknak, mer ahogy leguggolt, a kék csíkos kötényruha fölcsúszott a combján, láthattátok a rózsaszín bugyiját, tisztán átrajzolódott neki… az.

Joli észre se vette, hogy skubizzátok, tapadt a rácsra, hányta a légpuszikat, s nyögdécselt, mmm, mmm, szerbusztok, drága 8ak, mmm, mmm, ti mér vagytok bezárva? – mielőtt válaszolhattatok volna, jött a lányok csoportparancsnoka, füttyentett Jolinak, hogy indulás. Oda se bagózott, még nem tudta, mennyire más itt a helyzet, mint a hízótáborban.

Téged hív, figyelmeztette Tibor bácsi, mer ő viszont már tudta. Joli vállat vont, majd szól, ha akar valamit, a kutyáknak szoknak füttyögetni. Akkor a csoportparancsnok, egy copfos debella, se szó, se beszéd farba rúgta. Joli lefejelte a rácsot. Anyád! – rikkantotta, s fordulásból mellbe vágta azt a debellát, hogy csak úgy nyekkent. Összeverekedtek. Jolinak esélye se volt, a copfos pillanatok múlva már rajta térdelt és pofozta.

Hagyd abba, mordult rá Tibor bácsi. A debella, legnagyobb meglepetésetekre, fölkászálódott, leverte magáról a port, foghegyről odavetette, indulás a parancsnokiba, ne kelljen kétszer mondanom! Joli is felállt, rátok kacsintott, hogy nem is fájt neki, de ti tudtátok, hogy teszi az agyát, vérzett a térde és a szája. Húzta a bőröndöt a kavicsokon, rossz volt hallgatni.

Ötkor eresztettek ki benneteket, még épp elértétek a délutáni sportórát, ami itt nem rendes sportot jelentett, hanem zsákbafutást és lepényevő versenyt. A zsákbafutást Tibor bácsi nyerte. A lepényevést igazából Joli, de lecsalta a lányoknak a csoportvezetője. Hogy Joli lekváros lepénye kisebb, azér csak második. Hülyeség, kár volt elindulnom! – Joli kötényruháján csurgott a lekvár. A nyomókútnál mosogatta.

Vacsora előtt végre összejöhettetek mind a heten a 8ból. Joli megkérdezte, tudtok-e titkot tartani, bólogattatok, persze, amíg élünk-halunk! – Tibor bácsi. Akkor Joli elmesélte, suttogva, hogy a szülei nem akarták elengedni, be sincs fizetve, de ő mindenáron látni akart titeket, és elszökött. Bemászott egy nyitott tehervagonba, óriási papírbálák közé, így suttyant át a határon.

Te jó isten, Gyuri sóhajtott, és mit mondtál az irodán? Azt, hogy be lettem fizetve, küldték velem a papírt, de elvesztettem a végmegállóba. Hol? Hát, mikor ideértem s leugrottam a vagonról. Bevették? – Gyuri. Igen, mer csináltam nekik egy jó nagy műsírást. Aha… – Tibor bácsi gondterheltnek látszott, reménykedjünk.

És reménykedtetek.

Annyira eltelt az idő, hogy lekéstétek a vacsorát, szerencsére aznap Gyuri szögedi haverja volt a konyhaügyeletes, így kaptatok enni. Nem laktatok jól, mert hiába írták babgulyásnak a nagy táblán, inkább valamit visz a víz volt, méghozzá langyos víz, mire a csajkátokba került.

Vacsora után elblicceltétek a zászlólevonást. A szétrugdosott sportpálya rozsdás körpadja alá bújtatok dumálni. Gyuri elmondta Jolinak, miért nem tudott felelni neki, Joli pedig, hogy öt levelet írt, amikből ezek szerint Gyuri csak hármat kapott meg, kibontva. A feladó címe letépve. Át kellene térnünk a galambpostára! – Vica. Tibor bácsi az indián füstjeleket ajánlotta figyelmetekbe, persze csak viccelt, ahhoz szomszédos dombtetők kellenének.

Szöged különben is túlontúl messzi van Oradea Nagyváradtól. Dinpákate, mondta erre Joli. Tud románul. Mer Nagyvárad Romániába tartozik a Trianon béke miatt. Például azt is tudja, hogy a szia: szalut, és a ló: kál, ilyesmi. A konszignáció pedig a bizományi, ott szokta eladni a szajrét. Ezt is titoktartósra mesélte. Vica nem tudta, mi az a szajré, elmagyaráztátok.

Azt ti se tudtátok, hogy Joli folyton lopkod, ha kell, ha nem, s a szajrét a konszignációba viszi. Ott dolgozik Elemér, a barátnőjének, Gizellának testvérbátyja. Többért veszi Jolitól a szajrét, mint mástól, ilyen az igaz barátság. Akkor a mienké nem az, kérdezte Sneci, csak csupán azér mer mi nem tudunk bevenni többért? Dehogynem, ha ti állnátok a pult mögött a konszignációba, ti is megtennétek, vagy nem? Viszont az, hogy te lopkodsz, nekem új, jegyezte meg Malaci, arról volt szó, hogy a tízparancsolatot csak azér nem kell beleírni a 12 pontba, mer úgyis betartjuk, te mondtad, emlékszel?

Joli tiltakozott, a tízparancsolatot Lencsibaba akarta. Különben ha elveszek ezt-azt a gazdagoktól, az nem lopás! Robin Hood, mi? – Tibor bácsi. Hát… nem, vagyis… – Joli zavarba jött, ne izéljetek már, fogalmatok sincs, mi a helyzet odaát, ami itt van, egy kán.

Csak Gyuri jött rá közületek, hogy Kánaánra gondol, de nem javította ki. Tibor bácsi azt hitte, Batu kán, azaz Joli a ruszkikra és a Kádár-kormányra utal. Folytatódott a vita, szabad-e lopni, egészen addig, amíg Sneci annyira ásítozott, hogy Gyuri is rákezdte. Kobra föltápászkodott, gyerünk szunyálni!

És mentetek.

Reggelinél folytatjátok, mondta Sneci. De sült virslit adtak, amit Joli kivételével nagyon szerettetek, és magyar ember evés közbe nem beszél. Joli azér nem kért virslit, mert látta, hogyan csinálják a húsgyárban. Tanulmányi kiránduláson.

Délelőtt versíró verseny. Mindannyian indultatok, csak Malaci nem akart, félt, hogy lebőg a rossz helyesírása miatt. Mondanotok se kell, hogy Gyuri nyert, holtversenybe Csillával, egy coli lánnyal. Szerintetek Csilla gyöngus verset írt, a helyébe szégyelltétek volna fölolvasni. Hogy a vörös csillag igazából éjjeliőr, aki a gyárakra és üzemekre vigyáz, hogy ne legyen semmi bajuk, amikor a munkások hazamennek. A zsűri megbolondult, ha erre adta az első díjat, gondoltátok. Míg elterjedt a hír, hogy a zsűrinek nagyon is a helyén az esze, Csilla apja főfejes szerkesztő a szegedi lapnál, és a városi pártbizottságba is benne van. Ezt értettétek.

Kész csoda, hogy Gyuri versét a délutáni árnyékokról, amik féltékenyek az esti árnyékokra, egyáltalán beszavazták a legjobbak közé, pedig se szociálizmus, se vörös csillag, se munkaverseny nem volt benne. Malaci megjegyezte félhangosan, csak nektek, hogy este nincs is árnyék. De van, amikor égnek az utcai lámpák! – Joli. Ebben maradtatok.

Gyuri a második díját, Petőfi összes versét elcserélte a harmadikra. Egy turcsi orrú szemüveges srác kapta arra, hogy ébred a város szirénára, és nem harangszóra, nem kell már a vallás, a nép ópiuma, dologra, dologra, satöbbi. A harmadik díj egy puncstorta volt, Gyuri azt akarta, hogy együtt dobjátok be kaja után, így is lett. Meghívta Csillát és a szemüvegest egy-egy szeletre. A szemüveges Mátészalkáról jött, a barátaimnak Gabi vagyok, az ellenségeimnek Gábor! – nem tudtátok biztosan, hogy akkor most ti melyik vagytok. Csilla a barátainak és az ellenségeinek is Csilla.

Folyt a duma, kiderült, hogy Gyuri futólag ismeri a coli lány öccsét, játszott az ő iskolájuk focicsapata ellen Gyuriék iskolájának focicsapata. Három-kettő lett az eredmény, csak abba nem tudtak megegyezni, hogy melyik nyert. Lassan arra is rájöttek, hogy Gyuri apja távoli kapcsolatba állt Csilla apjával. Régebben Gyuri apja is benne volt a pártbizottságba, csak a sajnálatos októberi események óta nem.

Joli azt találta ki, hogy a naplója most már ne csak az ő füzete legyen itt a táborban, hanem a 8aké, vagyis azé a 7é, aki itt van, s mindennap más írjon bele. Odaadta Vicának kezdésre. Vica nem értette, miért pont ő, neki csúnya az írása. Fogalma sincs, mit kéne, semmi se jut eszébe. Joli erősködött, csak pár mondat a délelőttről, pár mondat a délutánról, pár mondat az estéről. Meg még azt, ha valamelyiktek nyert valamit, ahogy Gyuri a verssel. Vica végül ráállt, kért kölcsön egy ceruzát Tibor bácsitól. Joli rázta a fejét, inkább ezzel, odaadta a tollbetétjét, ceruzával nem jó, mer ez az örökkévalóságnak lesz.

Az örökkévalóság nagyon tetszett nektek, ezt a szót egyiktek se használta. Vica így kezdte: „A mai napról. Beírás az örökvalóságba.” Itt elakadt. Amikor nem figyelt, Malaci elolvasta, örökvalóság, mi? – kezdte azon az éles hangján, ami van neki, de Gyuri leintette, a 8ak nem csúfolják egymást.

A számháborúból hamar kiestetek, Vica ötlete volt, hogy hagyjátok magatokat leolvasni mindjárt az elején, utána bandázhattok a hadifogságban, a zászlókkal jelölt füves téren. Vica később vallotta be, hogy az ő apja ilyen izé, pacifista, szerinte minden háború az emberiség elleni bűn, mer ne ölj. Tízparancsolat, mi? – Tibor bácsi. Mintha Lencsibabát hallanám! – Malaci. Sneci meg, hogy ez egész addig jó, amíg nem téged akarnak megölni, vagy a szüleidet vagy a barátaidat, mer akkor mi az ábra, Vicuska?

Vicuska nem tudta, hogy akkor mi az ábra. Elpirult, de annyira, hogy a szőke haja alatt a koponyabőre is. Nem sokáig gondolkodhatott, a parancsnoki épület felől erős sóderropogás jelezte, hogy többen jönnek, és nem mezítláb. Odafordultatok. Ajjaj, nyögte Tibor bácsi.

Elöl a táborparancsnok, ő speciel a barna magas szárú cipőjében, mögötte viszont három egyenruhás, inkább négy, fényesre subikszolt fekete csizmában. Sildes sapkájuk rezgett, ahogy csapkodták a talpukat. Tudtátok, itt a baj, a nagyon nagy baj.

Mire észbe kaptatok, Jolit már el is vitték. Azt se engedték, hogy a cuccát összepakolja, az egyik rendőr dobálta be a kofferba, amit utána a fekete Pobjeda csomagtartójába raktak. A hátsó ülésről két másik rendőr közül nézett rátok Joli segélykérőn. Gyurinak és Tibor bácsinak ökölbe szorult a keze. Sejtettétek, azt fontolgatják, megrohamozzák-e a kocsit valamelyik pont alapján. Nyújts feléje védő kart, ha küzd ellenséggel, gondolta Malaci. Véd és dac, gondolta Sneci. Joli meg a kocsiban, hogy halál a fasisztákra!

Mint a sorozatlövés, úgy recsegtek a kavicsok a Pobjeda kerekei alatt, míg a betonútra ért. A hátsó, tojás alakú ablakban Joli kétségbeesett arca, úgy hátracsavarta a nyakát, hogy annyira nem is lehet. Rohadtul füstölt a Pobjeda, és ez is olyan volt, mint a szovjet filmen az égő házak.

Otthagyta nektek Joli a csöndet. Egyikőtök se bírta megtörni. Nem is akartátok. Ekkor ért véget a számháború, a győztesek diadalordítása közeledett. Futottak elébük gratulálni a hadifoglyok közül is, pedig még nem adtak engedélyt a fogolytábor elhagyására. Ti csak álltatok, mint a sóbálvány. Akkor is, amikor sípszóval jelezték, szabadon lettetek bocsájtva. Akkor is, amikor kiosztották a díjakat az alakuló téren. Meg se tudtátok, mit kaptak, akiket nem olvastak le.

Vacsorára kolompoltak. Nem moccantatok. Úgy éreztétek, az kéne a 12 pont szellemében, hogy örökre itt maradjatok, étlen, szomjan, néma gyászba. De jött a fiúk csoportparancsnoka, süketek vagytok? – ordította azon a rekedt hangján, amit már jobban gyűlöltetek, mint azt, amit ordított vele. Kis híján oldalba taszította Gyurit, de Gyuri szöges tekintete visszatartotta, mindannyiatok szerencséjére.

Halászlé és túrós csusza szalonnadarabkákkal. A tábla szerint. A lében semmi hal, a csuszán itt-ott egy kis túró, szalonnadarabkának nyoma se. Nektek mindegy, egyiktek se evett, anélkül, hogy megállapodtatok volna. Szegény Joli biztos éhezik a börtönben. Tibor bácsi és Gyuri a Csillagba képzelte.

Amikor engedélyt kaptatok a távozásra, kihagytátok az esti közös éneklést és sütögetést a tábortűznél. Nyilván arra tartogatták a szalonnát.

Az alakuló tér túlsó szélinél keskeny völgy kezdődött a drótkerítés mentén. A túlparton öreg parasztház. Közel a mélyedés szélihez. A végin még belecsúszik! – Kobra.

Tibor bácsi kezdte. Fogott egy nagyobb kavicsot, a parasztház felé hajította. Mellé. A második a homályban is vörös foltként derengő tető közepén csattant, élesen. Biztosra vettétek, megrepesztette a cserepet. Gyurinak elsőre sikerült, a többieknek háromból egyszer. Már kijöttek a lakók, a köpcös férfi ordított, a gólyára emlékeztető asszony szokatlanul mély hangon kiabált, a két kisgyerek visított.

Utolsó sorozat! – vezényelt Tibor bácsi. Dakk, dakk, dakk, dakk, dakk! – a lövedékek célba találtak.

Futás, mindenki másfelé! – Gyuri. Ő az alakuló tér átlójába szaladt. Tibor bácsi a túlsó széléhez. Vica a tábortűz felé. Sneci és Kobra a drótkerítés mellett. Malaci habozott, nem talált több irányt, lassan ballagott Tibor bácsi után, ha sétál, nem olyan gyanús.

Cseréptörés. Megbosszultátok Jolit. Kár, hogy nem azokon, akik elvitték. Talán majd… eljut hozzájuk. Valahogyan.

Malacinak szerencséje volt. Csak a hálóépület sarkánál találkozott szembe a táborparancsnokkal. Futólépésben jött a tűztől, kezében göcsörtös favessző. Vastag szalonnaszelet kunkorodott a végire szúrva, csöpögött róla a kormos zsír.

Láttál valakit a kerítésnél? – a táborparancsnok. Malaci rázta a fejét. A táborparancsnok a kezébe nyomta a vesszőt, átjöttek szólni, hogy valaki hajigál! – rohant a parasztház felé.

Malaci sóhajtott. Beszívta a sült szalonna illatát. Már csak egy sercli kéne, gondolta. Akkor vette észre a földön a széles karaj kenyeret, a táborparancsnok lábnyoma mellett. Leguggolt érte. Istenem, ha minden kívánság így teljesülne.

*

KEDVES NAPLÓ!

Én irok beléd.

Joli itthagyott nekem. Lehet hogy csak itt felejtet.

És szomorú lessz hogy nem irhat.

De azt akarta hogy én beirjak. Mondta.

Viszont a táborban nem volt idő. Hazajöttem Csabára ahol van idő. Mert még mindíg nyár.

Anyuka nagyon haragudott amért elvesztetem a piros szandált. Értve ezalatt hogy ottfelejtettem. Azt a piros szandált amit Panni néni hozott nekem Pestről.

Térdelni kelletett a vacak szandál miatt amit úgyse szerettem. Térdeltem a száraz kukoricán 1 órát.

De nem fájt annyira. Kemény lett a térdem a táborba. Anyuka szerint retkes.

AKKOR MOST

még egy beírás az örökkévalóságba.

Nagyon hiányzik nekem mindenki. A 8ak.

Legjoban Lencsibaba hiányzik. Ő nem volt táborozni.

Utána legjobban Gyuri.

Mégis legeslegjobban Joli. Azt szeretném én tudni hogy mi van vele. Hova vitték el.

Gondoltam kapok levelet tölle. De nem. Talán az hogy nem szabad neki.

Majd irok Gyurinak. Itt a cime a füzetben.

Tiborbácsinak is. Hát mindakettőnek.

Irok mind a nyolcnak hétnek. Lehet hogy válaszolnak. Szerintem biztos. Csak béjeget kell szerezni.

Anyuka biztos nem ad pénzt béjegre. Büntetésbe vagyok.

Mér is ment apa Bécs el az apucikám valahova. Ő adna béjeget vagy pénzet hogy vegyek magamnak én.

Ojan egyedül vagyok.

Anyuka nem szól hozzám. Harakszik. Nem enged át a mamához se mer bünti.

Várom az iskolát. Az is jobb mint most itthol.

Ha nagy leszek elmegyek innet. Világgá. Pestre. Rábeszélem a többieket. Akik megalakultunk. Együtt megyünk világgá vagy Pestre. Viribusz unitus.

Addig ki kell birni.

Kibirom.

Még majd folytatom.

Szabados Vera Viktória

Kedves Vica!

Csak pár sort tudok, nagyon sietek, egy barátom segít, hogy megkapjad, a nővére viszi el, ha sikerül néki. Remélem jó egésségbe talál a levelem. Javítóba vagyok, olyan mint a börtön. NAGYON FONTOS: a pepita naplócskára vigyázzál, s eszedbe ne jusson elküldeni, se ide, se a szüleimnek! Itt elkobozzák s elolvassák. A szüleim is. Legyen a tiéd nálad mindigre. Majd csak kikerülök egyszer s úgyis csinálok másikat. S aztán találkozunk. Annyira szeretném! Kérlek, adj hírt a 8aknak, mindenkit puszilok, sokat gondolok rátok, s akkor sírok, de ti ne sírjatok, jó? Ígérjed meg! Szeretlek tikteket s hiányzatok. Te is hiányzasz. Bocsássad meg, hogy a Scinteia újság széliről téptem a papírt s csak ceruzám van. Ha válaszolsz, arra a címre, amit a lap alján látsz, az a barátom nővérének a lakása, úgy meg tudom kapni, csak nem rögtön. Nem bántam meg ám, hogy elszöktem hozzátok a táborba, az volt a legszebb nap az életembe! Ennek úgyis vége lesz, de azt nem lehessen tudni, hogy mikor. Igyekszek jól viselkedni, akkor hamarébb. Be kell fejeznem gyorsan, hogy vigye a barátom s megkapjad. Puszi!

Joli