E történetet írva újra fiatal kölyöknek érezhettem magam, aki szabadon álmodhat.

BEVEZETŐ

Minden világnak megvannak a maga nagy háborúi. Mindig akadnak olyan egyének, akik nem érik be kevesebbel a korlátlan hatalomnál. Kíváncsiságból foglalkoztat a gondolat, hogy vegyek néhány önzetlen szereplőt, és leteszteljem őket, hogyan változnak meg a nagysághoz vezető útjuk során. Úgy hiszem, végeredményben nem lesz különbség. Mintha az ezerszám tekergő patak végül kivétel nélkül ugyanabba a tölcsérbe futna.

Fontos leszögeznem rögtön az elején, hogy a Tündekard nem mese. Tudniillik a mesék általában boldog véggel zárulnak, és nem tudom garantálni, hogy Efraim Dorian kalandjai ily módon érnek véget. Azt is el kell árulnom, hogy vannak bennem kételyek. Egy új világ megalkotása mindig hordoz magában veszélyeket, és a fogadtatása előre nem lehet ismert. Ennek tudatában vágtam bele a lakott világ valamennyi szegletének aprólékos kidolgozásába.

Nehéz meghatározni, hol kezdődik ez az összetett történet. Az Elsők nagyok és erősek voltak, tőlük ered az élet valamennyi forrása, így joggal tekinthetek rájuk kiindulópontként. Évezredekkel korábban bukkantak fel a Nagy hegy vonulatában, és onnan vándoroltak el messzi földekre. Talán előttük is jártak ezen a vidéken, ám szerepük vagy nem volt jelentős, vagy létezésük feledésbe merült, és valahol amúgy is meg kell húzni a határt. Egy bölcs tanítóm egyszer azt mondta: „Mindennek van eleje, és aminek eleje van, annak vége is lesz.” Aztán azt is hozzátette: „Ahol megfogan az élet, ott megfogan a halál is, és ahol ott van a halál, ott öröm és bánat keveredik.” Úgy hiszem, ezt a tanítást vettem alapul, mikor meglévő mitológiai hősöket és általam kreált fajokat formáltam meg történetem lapjain.

A lakott világot körös-körül erdőségek határolják. A legendák szerint végtelen hosszan nyúlnak el, és habár voltak néhányan, kik ennek ellenére megpróbáltak átkelni rajtuk, nem jártak sikerrel. Az élet ennélfogva a fás terület hátáráig nyúlik. Az ősidőkben tündék és emberek uralták Bonae speit, tehát a lakott világ valamennyi szegletét, és eleinte a jóság nem társult a Gonosszal. Virágzó királyságok nőttek ki az egymástól nagy távolságra vándorló népek uralmából, és ezek a birodalmak egymástól függetlenül végezték dolgukat. Idővel azonban gyarapodásuk okán határaik kitolódtak, és egy nap, hosszú idő elteltével, mikor az Elsőkre már a legkorosabb tündék sem emlékeztek, a két faj újra ott élt egymás közvetlen szomszédságában. Az északi erdőket a tündék uralták a bőség idején, királyságukat az első itt letelepedett harcosukról, Esuasnekről nevezték el. Halhatatlanságuk okán nem siettek semmivel; a természet csodálóiként, a föld, a víz és a levegő fajaként ismerték őket. Tudásuk mély és szerteágazó mivoltából fakadóan értékrendjük alapját a bölcsesség és az élet megértése iránt tanúsított őszinte vágyakozás határozta meg. A sietős emberek forgatagában elszakadtak a „mások” világától, ám a békeidők utolsó óráiban az emberek lakta nyugati Assambria oly nagyra nőtt, hogy elérte Esuasnek tündekirályság szélső területeit. A két világ újfent találkozott, és ennek senki sem örült igazán. Dhémeusz, az emberkirály levelet küldött Anganúrnak, Esuasnek előkelő tündéjének, melyben arra kérte, hogy engedjen átjárást az embereknek a völgyeikbe, hogy maguk is megtapasztalhassák azt a sokrétű tudást, amelyet távol töltött idejük során elsajátítottak. A kérésére azonban nem érkezett válasz, és úgy vélem, ez a pillanat tehető felelőssé azért, hogy a Gonosz első ízben megvetette a lábát Bonae speiben.

Dhémeusz félkezű királyként vonult be a lakott világ történelmébe. Anganúr nem vette jó néven, hogy az emberkirály az engedélye nélkül belépett Esuasnek területére, ezért megfosztotta Assambria városának leghatalmasabbját attól a testrészétől, amellyel bemocskolta a tündék nemes fáit. Az események ilyesfajta alakulása felébresztette Dhémeuszban a gyűlöletet a tündék iránt, és haláláig azon munkálkodott, hogy méltó bosszút vegyen sérelmeiért.

A mágia jelenléte az Elsők idejében volt a legerősebb a lakott világban. Ahogy idővel az őslakosok szerepe haloványabb lett, a varázslás hatalma megkopott, és évek múltán már csupán kevesek rendelkeztek a bűvös hatalom uralásának képességével. A Nagy hegy volt minden misztikumnak a forrása, Bonae spei valamennyi helye közül a legkülönlegesebb; sokféle névvel illették az idők folyamán: Mágia hegye, Élet hegye, Csillagok csúcsa, ám mikor a Gonosz Dhémeusz haragjával megszületett, sötét erők telepedtek meg a vulkánok mentén, és attól a pillanattól a lakott világ Zorakk-hegységként tekintett az Elsők régi nagy birodalmára. A tündék a saját őszinte tisztaságuk miatt ekkor még nem sejtették, hogy a düh olyan uralkodó érzelem, mely felveszi a harcot a szeretettel, és miután az emberkirály a Zorakk-hegység sötétjében életét adta azért, hogy bosszút álljon rajtuk, rájöttek, hogy a halála nem volt hiábavaló: a mágia kétarcúsága megsegítette, a jó és a rossz kölcsönös függésbe került egymással, és ami az egyik oldalon adott, az a másikon elvett.

A következő évezredekben a Zorakk-hegység feltámasztotta Dhémeuszt, így a Gonosz értékes szolgálóval gazdagodott, és a Sötétség felemelkedésének korszakába léptünk. A fekete mágia odavonzotta azokat, kiket Dhémeuszhoz hasonló bosszúvágy hajtott, és hamarosan holtak seregei sorakoztak fel az egykori dicsőséges hegy lábánál. Nem csak embereket kísértett meg a Gonosz ereje; tündék, és a nagy vándorlások során kialakuló új faj, a törpök közül is sokan behódoltak a lakott világban megszülető Sötét nagyságnak. Az árulókra, hiszen így nevezték őket, új fajként tekintettek: a feketeségben felemelkedő tündéket elvhai, az embereket hunhai, míg a törpöket dwalhai névvel illették. (A három holtfajt egységesen trikhaiként emlegették.) Vezetőik Árnyakként jelennek meg a leírásokban, és hatalmas erő birtokában vannak. Mielőtt engedtek volna a kísértésnek, nagy királyok voltak Bonae speiben, a jót szolgálták, a jóért küzdöttek. Ám értelmük elhomályosult, akaratuk gyenge lett, és az örök élet reménye megfertőzte az elméjüket.

Ezekben az időkben háborúk marcangolták a lakott világot. Az Árnyak és az Ellenállók közt kegyetlen harcok dúltak. A Sötétség hadba hívta az Elsők hanyatlásával odaveszett óriásokat, csúf teremtmények születtek meg a vulkánok tüzében, egy napon pedig fekete sárkányok szálltak a magasba. A három nagy faj lassan visszaszorult, és rájöttek, hogy külön-külön nem képesek ellenállni a trikhaihordáknak. Ez a felismerés összefogásra sarkallta őket: az emberek rafináltsága, a tündék bölcsessége és a törpök ereje létrehozta az Első Nagy Szövetséget, mely sokáig kitartott, de Shanell, a gyönyörű tündehölgy árulásával az egység odaveszett, Esuasnek királya meghalt, és a tragikus események sorozata után a törpök úgy döntöttek, visszavonulnak hegyeik oltalmába, és nem kívánnak többé részt venni a harcokban. Az emberek egymaguk maradtak, erőfeszítéseik pedig hiábavalók voltak: az Árnyak nagy birodalmakat kebeleztek be, ami az esuasneki nagy tündevilágot három részre szakította, és a sötétség éjszakáján a csillagok hosszú napokra kihunytak az égen. Évek múltán a varázslók egyik híres fejedelme, Carden úgy vélte, hogy mivel a mágia hozta létre a Gonoszt Dhémeusz halálával, csakis mágiával pusztíthatják el az ellenséget. Összehívta a három nagy faj királyait, hogy tegyenek egy utolsó próbát, és kérjék az istenek segítségét a Sötétség elleni harcban. Heves hangvételű megbeszélések következtek. A tündék az Első Nagy Szövetség széthullásával megfutamodó törpöket gyávának nevezték, míg a törpök a tündéket átkozták Shanell telhetetlensége miatt. Az emberek nem szólaltak fel, mivel Dhémeusz terhét ősidők óta a hátukon cipelték. A megállapodás végül megszületett: Carden hét napon és hét éjszakán át tartó imádkozásba kezdett, és az istenek válaszoltak a mágus könyörgésére; az égből villámok kíséretében varázstárgy pottyant a földre. Petram, a törpkirály, Legyőzhetetlen Egan, a tündekirály és Huarwar, az emberkirály odahajolt a csillogó eszköz fölé, és csendesen figyelték a csodát.

Kaptak egy utolsó esélyt.

Egy fegyvert.

És ezzel megalakult a Második Nagy Szövetség.

Ily módon történetünkben elérkeztünk az Árnyak háborújához. Eljátszadoztam a gondolattal, hogy részletes beszámolóval szolgálok főhőseink sorsának alakulásáról, de a Tündekard egy másik krónika, és nem lenne bölcs dolog múltbéli események taglalásával tölteni az időt. Egyébként is, Efraim Dorian számos alkalommal hall legendákat az Árnyak háborújáról, és néhány régi történés nagy hatással lesz a jelenre, nem beszélve Carden mágikus tárgyáról, melynek döntő szerepe lesz a Gonosz elleni harcban. A Gonosz ugyanis nem pusztult el. A Zorakk-hegység él, erős, és uralomra tör. Úgy döntöttem, néhány részletet elöljáróban mégis megosztok a korábbi eseményekről, hiszen fontos látni az ok-okozati összefüggéseket. Az Árnyak háborúja pontosan hatvan évvel ezelőtt vette kezdetét, és harminc évig tartott, tehát harminc év telt el a befejezése óta. Petram, Legyőzhetetlen Egan és Huarwar szövetsége vezette a törpök, tündék és emberek seregeit. Az I. trikhai ütközetben a lakott világ legnagyobb párharcában Maman, az Árnyak vezére és Legyőzhetetlen Egan csapott össze, és a küzdelem a tündekirály halálával zárult, míg a II. trikhai ütközetben Petram veszett oda. Huarwar, az emberkirály visszavonulót fújt, hiszen ezen a ponton minden jel arra mutatott, hogy a háborút nem nyerhetik meg. Carden mágikus tárgya azonban Egan és Petram halálával működésbe lépett, és Huarwar, kezében a lakott világ legnagyobb fegyverével, legyőzte az Árnyakat, visszaszorította a Sötétséget, és zajos diadalt aratott. Ekkor megvolt rá az esély, hogy a békeidők visszatérnek Bonae speibe, azonban Huarwar szívét megfertőzte a mágikus tárgy közelsége, és napról napra jobban tartott tőle, hogy valaki megpróbálja ellopni tőle. A félelme más okok miatt ugyan, de végül beigazolódott: egy törp és egy tünde a zafír fényének hónapjában fogadalmat tett arra, hogy minden erejükkel megkísérlik megszerezni és megsemmisíteni Huarwar féltve őrzött kincsét, kalandos küldetésük pedig, melyre később a cselszövők paktumaként hivatkozok, végül sikerrel zárult.

A tomboló Huarwar a tündéket vádolta meg a lopással, és a háború után seregeivel egykori nagy szövetségese ellen vonult Esuasnekbe. Dhémeusz évezredekkel korábbi kapzsisága után tehát Huarwar az elődje lábnyomain haladva ismét árulást követett el, ám az Egan halálával király nélkül maradt tündék visszaverték az emberkirály seregeit, a holtakat pedig Tarantis erdeibe temették el. Ezt követően több harcra nem került sor. Huarwar megalapította az Umbratium-birodalmat, és békét kötött az esuasneki tündékkel. A törpök többé nem mutatkoztak, a Dryadalis-hegység hatalmas sziklái mögé vonultak vissza, és megszakították a kapcsolatot a lakott világgal.

Harminc esztendő telt el tehát a háború óta, és most újra a jelenben járunk. A Tündekard története az első kötet, a jelen kötete, amelyben Efraim Dorian sorsát követhetjük nyomon. Esuasnekben járunk, a csodás tündevilág szívében. A mágikus tárgynak nyoma veszett, és Huarwar király megrögzötten keresi azt. Ha hinni lehet a szóbeszédeknek, visszakerült Cardenhez, aki megpróbálta elpusztítani, ám kudarcot vallott, és csupán darabokra törte. Három darabra. Vagy négyre. Ezt már magam sem vehetem biztosra. Egy dolog azonban tudott: a mágia sosem maradhat észrevétlen. A darabok keresik gazdáikat, azokat a kivételes személyeket, akik képesek lehetnek eggyé kovácsolni őket. Meryl, a legkorosabb tünde úgy véli, hogy Carden annak idején három helyen rejtette el a varázstárgy részeit: az emberek erdeiben, a törpök sziklái mentén és a tündék fás rengetegében. Ennélfogva arra lehet számítani, hogy egy ember, egy törp és egy tünde bukkan rájuk a kifürkészhetetlen jövőben. De hogy képesek lesznek-e egységet alkotni, képesek lesznek-e ellenállni a Sötétség hívó szavának, azt egyelőre magam sem tudom. Ahogy pár oldallal feljebb elmélkedtem: próbatétel elé kívánom állítani a szereplőimet. De a sorsukat nem én irányítom, ők kovácsolják a szerencséjüket, rajtuk múlik, belelépnek-e az útjukat keresztező gödrökbe, ahonnan kétséges, hogy ki tudnak-e mászni. Kíváncsi vagyok. Őszintén mondom, az vagyok.

Fogadják hát sok szeretettel a Tündekardot.

1. FEJEZET

MERYL, A NAGY VISSZATÉRŐ

Amikor elérte a hír az Orbis-völgy déli csücskét, hogy harminc évvel az Árnyak háborúját követően ismét katonák érkeznek a Néma-kapu lábához, Efraim Dorian a többi helyi tündével együtt azon a vélekedésen osztozott, jobb visszahúzódni a faházak látszólagos oltalma mögé, és nem mutatkozni. A település mostanában szándékozta megünnepelni fennállása harmincadik évfordulóját, és különleges mulatságra készültek.

Dorian tündemértékkel mérve nagyon fiatal és nehéz természetű ifjúnak számított: Tarantis óriási erdeiben tett tiltott látogatásai felébresztették Esuasnek bölcseinek haragját, vagyis nem tartozott a vének kedvelt tündéi közé. A kalandozásai során szerzett makacs merészségéről szóbeszédek terjengtek, ám abban még a bölcsek is egyetértettek, hogy az erdőségek különleges kincseket rejtenek, melyekért néha érdemes útra kelni. És hogy helyzete még ennél is sanyarúbb legyen, Dorian híján volt a tündékre jellemző tiszta gyorsaságnak. Tizenötödik életévében éppolyan lassú és erőtlen volt, akárcsak tízévesen, és úgy tartották, valamilyen betegségben szenved; pedig nem volt neki semmi baja, csak épp lassabban fejlődött, mint a többiek. Akadtak, akik száműzték volna, és egyre csak azt hajtogatták, hogy halálra van ítélve; szerencsétlenség, hogy ilyen gyenge, de a természet szenvedésre teremtette.

– Megissza még ennek a levét – mondogatták. – A tündék természetével szembemegy, nem lesz ennek jó vége!

Ám nemhogy rossz vége, semmilyen vége nem lett a történetének. Tizenhatodik esztendejében apja mellé szegődött termesztőnek, és mivel nagylelkűen osztogatta a ritka gyógynövényeket, hamar szemet hunytak fogyatéka felett. Előszeretettel megjelent a település tündéinek ünnepségein, és nem zavarta, hogy a legtöbben lopva őt figyelik. Barátja kezdetben nem sok akadt, amíg Esuasnek legnevesebb ifjú tanoncai fel nem karolták.

Az Agrona testvérek közül a középső, a gyönyörű tündelány, Rowena volt Dorian kedvence, vagy éppen fordítva. Tizenhét éves korában Rowena a legjobb barátjának fogadta, és még azt is megkísérelte, hogy megkerülve a vének törvényeit, maga mellé költöztesse Esuasnek központi területére; oda kizárólag Esuasnek legnemesebb tündéi kerülhettek. Rowenát és Doriant nem sok közös vonás kötötte össze a korukat leszámítva – mindketten ugyanabban az esztendőben, a türkiz fényének hónapjában születtek; előbbi kecses testalkatú, hosszú állú, csillogó hajú, fürgén mozgó, gazdag családból származó feltörekvő fiatal lány volt, míg utóbbi jószerével mindenben az ellenkezője. „Nem számít, hogy csúfnak, lassúnak vagy alacsonynak teremtettek – mondta egyszer Rowena –, mert így legalább nem várnak tőled semmi különlegeset.” És valóban nem vártak tőle semmi egyebet, csak hogy termessze a növényeket, míg a kora lehetővé nem teszi számára, hogy útra keljen.

Dorian harmincévesen még mindig fiatalnak számított Esuasnek széles világában. Gwendolyne helytartó és a Tündetanács minden évben a nagy sárkány tüzének hónapjában mulatsággal emlékezik meg az Orbis-völgy diadalmas helytállásáról, melyet az Árnyak háborújában tanúsított. Harminc esztendeje történt, hogy bátor tündék egy nagyszámú csoportja útját állta az áruló király vezette katonahordáknak, kik azzal a szándékkal törtek be a háború után Esuasnekbe, hogy behódoltassák Gwendolyne helytartót és a tünde népet Huarwar emberkirály előtt. Dorian addigra már megfogant, míg anyai ágáról származó nagyapja, aki hadvezérként volt jelen a védekezésben, íjat kapott a hátába, és nem élte túl a küzdelmeket. Ám ezzel a tragédiák sora nem ért véget: Dorian anyja belehalt a szülésbe, így apja látta el a nevelése feladatait – egyesek úgy gondolják, ez a balsors okozza visszamaradottságát.

A háborút követően a tündék királysága elszakadt a megalapuló Umbratium-birodalomtól – ennek alapköveit az Árnyak háborúja után tették le –, Esuasnek pedig különálló tünde területként maradt fenn, és a megköttetett békepaktum szerint az idők végezetéig tünde fennhatóság alatt áll. Habár a függetlenségi nyilatkozatot maga az Umbratium-birodalmat alapító Huarwar király írta alá, egyes vélemények szerint a megalkuvásból született egyezmény nem tekinthető örök érvényűnek, hiszen az Orbis-völgyi harcok idején – mikor a háború véget ért, az Árnyak elestek – a király azzal a szándékkal küldte ide seregeit, hogy uralma alá hajtsa ezt a területet. Huarwar törekvései azonban nem jártak sikerrel, a tündék sikeresen ellenálltak, és az elterjedt szóbeszéd szerint a királynak nem maradt más választása, minthogy békére és együttműködésre szorítkozzon.

Az Orbis-völgy és az azzal párhuzamosan futó Erdőfalva a harminc évvel ezelőtti harcok után itt letelepedett dolgos kezű tündék – egykori katonák – birtokába került, akik azt a feladatot kapták hagyatékul, hogy ellássák a beljebb húzódó zsúfolt tündevárosok védelmét – persze a békeszerződés miatt erre aligha lett volna szükség. Az ő hősiességük méltatására jött létre az Orbis-völgyi ünnepség, melyre minden évben látogatók érkeztek Esuasnek valamennyi gazdag településéről. A szervezés alkalmával ismét a „gyenge” Dorian fogyatéka került a beszélgetések központjába: a tündék az ifjú termesztő hányattatott sorsáról osztották meg gondolataikat, többnyire azért, hogy az Árnyak háborúja során átélt szörnyűségek még véletlenül se kerüljenek szóba.

A legtehetősebb családnak számító Eldoranokkal közeli rokonságában álló Erdőfalvi fivérek bizonyára tudták, hogy az ötszáz évnél idősebb tündék szeretnek céltalan eszmecserékbe bocsátkozni. A katonák érkezéséről szóló hírek idején épp a Zarándokban tartottak szónoklatot, egy kis ivóban, mely az Orbis-völgy déli vonala mentén helyezkedett el; heves gesztusaikkal útjára indították a pletykákat, miszerint ifjú Dorian valójában nem tündék leszármazottja. Több se kellett a legidősebb Eldorannak; most, hogy ideje még tündemértékkel mérve is végéhez közeledett, darabos mozgása az ifjoncok között bántóan lassúnak érződött, elméjét pedig kikezdte a penész, egyre-másra képtelenségeket beszélt. Fiának legkisebb gyermeke együtt nőtt fel Doriannal, és ez elegendőnek bizonyult számára, hogy heves bólogatással alátámassza idősebb Erdőfalvi eszmefuttatását.

– Nem szokásom holmi szóbeszédekre támaszkodni, de bízzatok szavamban: Esuasnek nem teremtett ilyen erőtlen gyermeket, mióta felsírtam anyám karjaiban. Az pedig nem mostanában volt, elhihetitek – jelentette ki idősebb Eldoran. Nem állított nagy őrültséget; habár a jómódú tündecsaládok sosem engedtek meg maguknak olyan arcátlanságot, hogy valakit a puszta ereje – illetve annak hiánya – miatt megszóljanak, szívük mélyén egyetértettek az Erdőfalvi fivérek és idősebb Eldoran aggályaival.

– És az apja, aki részt vett a háborúban? – tudakolta Deoiridh, a távoli folyóparti Assemba helytartója. – Idősebb Dorian nagy harcos hírében áll, az elmesélt történetek alapján a mellkasától a derekáig megvágták a déli kapu védelme során. Egy ilyen hősies tündének nagyobb tisztelet járna, ha kérhetem. Több katonával végzett, mint az északi nagyurak többsége, és egymaga meghátrálásra késztette Huarwar király seregeinek legádázabb harcosait a déli határvonal mentén.

– Nem Dorian apuka érdemeit csorbítjuk, csodálatos Deoiridh asszonyom – szólt közbe ifjabbik Erdőfalvi. – Megénekelték bátor helytállását, melyet az Árnyak háborújában tanúsított, ám fiában nem csörgedezik a híres Dorian-vér. Kész tragédia, hogy ennek a nagynevű tündenévnek a históriája ilyen kegyvesztett módon ér véget.

– Nem szívesen vallom be, de egyetértek Erdőfalvi rokonommal – vette vissza a szót Eldoran, és előrelépett. – Termesztővé lett Esuasnek egyik legnagyobb harcosa, nagy kár érte, és hősiessége helyett fia fogyatéka került a társalgások közepébe. De tudjátok, fiatalabb Dorian nem olyan elveszett, mint sokan hiszik. Tarantis erdeiben tett kalandozásairól azt suttogják, hogy mélyebbre hatolt a tiltott rengetegben, mint a legtöbb tünde, sőt némelyek szerint egyszer két hónapra eltűnt odabent a sötét erdő legmélyében. A szépséges Rowena Agrona egy alkalommal azt mondta, hogy Dorian különleges kincsekről mesélt, mikor visszatért az Orbis-völgybe.

– Különleges kincsekről? – kapták fel a fejüket többen. Nem ez volt az első alkalom, hogy Tarantis erdeinek legendás titkai szóba kerültek; a tündék többsége közömbösen állt hozzá a fás rengeteghez és annak – valós vagy vélt – kincseihez, ám egyesek leküzdhetetlen vágyat éreztek, hogy maguk is útra keljenek az ismeretlenbe.

– Sok veszedelemnek ad otthont az erdő – helyeselt idősebb Eldoran –, de az egyikről úgy tartják, hogy kifejezetten különleges; ez az Árnyak háborúja idején keletkezett, ám varázsereje túl nagyra nőtt, így készítője több darabra törte, ezután került az erdőbe. Meryl, a történetmesélő elbeszéléseiben is megjelent, átkozott láncként emlegette, míg más krónikák páncélról beszélnek, megint csak mások kardról és íjról, szóval nem lehet biztosat tudni. Arra a feljegyzések nem térnek ki, hogy hány elemre tört, és ezek hova kerültek. Az írásos emlékek szerint Huarwar király mindenáron meg kívánta szerezni magának az Árnyak háborúja után, Meryl egyenesen odáig merészkedett az okfejtéseiben, hogy ezért követte el dicstelen árulását velünk szemben; ezért küldte ide a seregeit az Orbis-völgyi harcok idején harminc évvel ezelőtt. Azt mondta, „elvette az eszét a mágikus tárgy iránti vágyakozás, és habár tudta, hogy harcosaink visszaverik támadásait, tündék karjaiba lökte katonáit, kik holtan hevernek Tarantis erdeiben”.

– Én úgy tudom, hogy nem holtak azok – csóválta meg a fejét bölcs Tarukk –, mert az erdő, jobban mondva az Árnyak gonosz varázslata életben tartotta őket, ezért tiltott övezet Tarantis területének jelentős része tündék, törpök és emberek számára immár harminc éve.

– Nem kell mindent elhinni, amit hall – vetette közbe Eldoran, akit a rossz nyelvek szerint zavart, hogy vele szemben Tarukk mestert tartották a térség legbölcsebb tündéjének. – A nagy harcok után tömegével vitték be oda a holtakat, hogy a bomló tetemekkel ne szennyezzük be a földjeinket, de akik visszatértek, semmi furcsaságról nem számoltak be.

Ám nem csak az idejükben bővelkedő tündék osztották a holtak seregéről szóló vélekedéseket. Mikor az Árnyak háborúját követően Huarwar elesett katonáit Gwendolyne helytartó utasítására Tarantis erdeibe szállították, egy évvel később visszatértek ugyanarra a területre, mert medvék ütötték fel a fejüket a környéken; a koponyákkal és emberi csontokkal szaladgáló állatok nagy felzúdulást okoztak az Orbis-völgyben. Ám hiába hatoltak az erdő mélyébe, nem találtak ott semmit; se élőt, se holtat, emberi maradványokat pedig végképp nem – a halott katonák tetemei nyomtalanul eltűntek.

– Gerwinn rokonom, aki részt vett volna a holtak kihantolásában azon a bizonyos napon, elárulta, hogy minden szóról szóra igaz – jegyezte meg egy ismeretlen tünde, aki a Zarándok félreeső asztalánál ülve figyelt. – Az erdő érintetlen volt, hiába ásták fel a földet közel másfél mérföldes területen, nem találták ott a holt katonákat.

– Gwendolyne helytartót okkal aggasztották a történések, de nem akart pánikot kelteni a lakosság körében közvetlenül a harcok elültével – felelte Tarukk. – A béke épphogy csak beköszöntött, mint rég nem látott barát, nem lett volna bölcs húzás rögtön szöget ütni az ingatag elmékbe. Még hogy életre kelt holtak Esuasnek határában! Ugyanakkor nem lehet biztosan tudni, vajon mágikus tárgyak, esetleg holtak seregei miatt tiltották-e meg a bejárást az erdőbe. Mindenesetre abban talán valamennyien egyetértünk, hogy nem jó odabent hosszabb időt elölteni: a sötétség semmi jónak nem a szülőatyja. Ifjú Dorian bizonyára a saját bőrén is megtapasztalta, mikor hónapokra ott ragadt, de hogy mit talált az erdőben, ahhoz nem tudok hozzászólni. Meryl elbeszéléseiről viszont hallottam: valóban különleges tárgyról írt, mely hatalmas erővel ruházza fel birtokosát. A hiedelmek szerint túlságosan kockázatos lett volna, ha egy kézbe került volna ekkora varázslat, így annak tulajdonosa – kiről nem esett szó az írásokban, de a szóbeszédek Carden nevű mágust emlegetnek – három darabra szakította. Huarwar király az Árnyak háborújában elveszítette, majd megpróbálta felkutatni a részeit, de legjobb tudomásom szerint nem járt sikerrel. Úgy tartják, ez az egyetlen olyan eszköz, mely valós fenyegetést jelent korlátlan teljhatalmára, legalábbis ő maga így gondolja.

A hallgatóság hitt is a bölcs Tarukk szavainak, meg nem is. A varázstárgy legendája a háború óta foglalkoztatta az ifjú tündéket, de minél több szájon mászott át a történet, annál kevésbé lehetett biztosra venni, hogy igaz-e.

– Igen, erről én is hallottam, csak éppen máshogyan – tiltakozott Eldoran, a kételyeknek hangot adva. – Az énáltalam olvasott elbeszélésben négy darabról énekeltek, bár abban egyetértek, hogy Tarantis erdeiben lehetnek elrejtve – már ha léteznek. De ne feledjük el, erdők nem csak itt húzódnak; az ismert világ határait fás rengeteg borítja, a törpök szikláin túl, az emberek városain túl, egyszóval a lakott világtól odébb végtelen erdőségek sorakoznak. A mágikus tárgy bárhol lehet, és ha Huarwar királynak nem sikerült a nyomára bukkannia, a tündék sem sok eséllyel pályázhatnak erre.

– Hiába mondod ezt, Eldoran, a te nyolcszáz éveddel nem értesz a fiatalok nyelvén – csóválta meg a fejét Deoiridh, akit egyre jobban bosszantott az idős tünde önteltsége. – A lehetetlenség nem tartja vissza az ifjabb nemzedéket, és ez így helyes. Ha nem élne bennük a felfedező szellem, Tarantis erdeit sem fedezték volna fel, hiszen Esuasnek mindössze ötvenéves volt, amikor rábukkant erre a gyöngyszemre. Élnek itt olyanok, akik kaland nélkül élnek le egy teljes életet; ifjú Dorian nem tartozik közéjük, és én üdvözlöm ezt. Menjen, lásson világot, hagyja hátra a tündékre jellemző korlátolt szemléletmódot, és fogyatéka ellenére sokra viheti. Ki tudja, talán már rá is talált arra, amit keresett odabent.

A hajnal úgy illant el, mintha vihar kergette volna, és mire a délután beköszöntött, a nap izzasztóan perzselte a vidéket.

Dorian az erdő határán feküdt, és álomittasan a szemét dörzsölte. Könnyű szellő kapott az arcába, és látta, hogy délről vékony felhőket sodort az Orbis-völgy fölé a szél. Megemelte a kezét, és próbált rájönni, hogy milyen sokat alhatott. Messze van még az éjszaka.

Lassan kinyújtóztatta elgémberedett tagjait, és vágyakozó tekintettel a rengeteget figyelte. Visszamenjen? Az arcára csurgó verítékcseppek noszogatták, de végül nem engedett a kísértésnek. Talán majd másnap. Eltűrte sötétbarna haját, és arra gondolt, az apja talán nem lesz mérges, ha most hazaindul.

Fürgén haladt, kerülőúton, a fáktól alig néhány méterre. Sokat időzött ezen a helyen, Tarantis erdeinek határán. Harminc éve a várandós édesanyja itt hozta világra, és itt is búcsúzott el tőle. Az apja szerint aznap olyan hőség volt, hogy a fák között kerestek menedéket, és Dorian néha elmerengett rajta, hogy talán ezért viseltetik oly nagy vonzalommal az erdő iránt. A szülőföldje. Szerette ezt a titokzatos vidéket. Az árnyékot. A hűs levegőt. A lombkoronák halk dalolását. Úgy hitte, hogy az emlékei is idekötik.

Dorian kinyitotta a szemét erre a világra, de néha azt kívánta, bárcsak ne tette volna. Nem a tündék közé való, még ha ezt nem is vetették a szemére. Alacsonyabb volt náluk, és kevésbé szép. A haja sötétebb, akárcsak a szeme, de ha a külsőségektől eltekintett, a gondolkodása és viselkedése sem volt olyan. Az erejéről nem is beszélve.

A gondolataiba merülve egyszer csak arra eszmélt fel, hogy kiáltásokat hall. Megtorpant, és a fülét hegyezte. Minden csöndes volt, és hiába meresztette a szemét, az erdő sötétje nézett vissza rá. A keze a zsebébe csúszott, és tétován kitapogatta a pengedarabot. Meleg volt. Hozzátapadt az ujjához, és ekkor újra hallotta a hangokat. Már megint megtörténik, gondolta riadtan.

Kirántotta a kezét, és olyan gyorsan szaladt, ahogy csak bírt. Nem nézett hátra, de érezte, hogy az erdő továbbra is rajta tartja a pillantását, és csak akkor lassított legközelebb, mikor elérte az első tündeházakat a település határánál. Lihegve a földre borult, és elhatározta, hogy amint lehetősége nyílik rá, visszaviszi ezt a pengét oda, ahol találta. Ugyanis már biztos volt benne, hogy az a valami, ami ott él benne, a mágia, a kapcsolatot keresi. De mit akar?

– Csak nem megint odabent jártál? – hajolt fölé egy ismerős arc.

Dorian megpördült, és úgy pattant fel, mint akit csínytevésen kaptak.

– Nem kell aggódnod, csak én vagyok az. – Rowena dallamos hangon felkacagott, és jót derült az ijedtségén. – No, ne vágj már ilyen savanyú arcot…

– Követtél engem? – nézett rá Dorian bosszúsan.

– Ó, nem kell hogy kövesselek, tudom, merre jársz. – Rowena levetette magát a földre, és széttárta a karját. Az arcán táncot vetett a nap fénye. – Az erdő a te nagy szerelmed, igaz? – nevetett. – Megint beszélt hozzád, igaz? Hangokat suttogott a füledbe, akárcsak legutóbb.

Dorian nem válaszolt, és ez elég volt ahhoz, hogy a tündelány rosszalló pillantást vessen rá.

– Azt mondtad, hogy félsz tőle – mondta Rowena. – Megígérted, hogy eldobod, ha legközelebb odabent jársz. – Megcsóválta a fejét. – Most is ott lapul a zsebedben, igaz?

– Te meg azt mondtad, hogy nem faggatózol többet – vágott vissza Dorian. – Ha nem vettél volna rá, hogy bemenjek az erdőbe, sosem találtam volna meg.

– Ó, szóval én vagyok a hibás. – Rowena olyan nevetést hallatott, amitől Dorian dühbe jött.

– Igen, részben te vagy a hibás – felelte mérgesen. – De most már mindegy… Várok valakit, aki bölcsebb nálad, és képes megmondani, hogy miféle ez a penge. Merthogy valamilyen varázslat járja át, abban biztos vagyok.

– Ó, nocsak! És kicsodát? – vonta fel szép szemöldökét Rowena.

– Azt egyelőre megtartom magamnak. Remélem, hamarosan ideér.

– Felettébb titokzatos vagy.

– Te pedig kíváncsi.

Rowena úgy döntött, nem heccelődik tovább. Elkomorodott az arca, és ezúttal aggodalmának adott hangot:

– Huarwar király katonái hamarosan elérik a völgyet – mondta. – Szerinted mi dolguk van errefelé?

– Talán csak az Árnyak háborúja lezárásának harmincadik évfordulójára érkeznek – találgatott Dorian.

– És akkor miért nem jöttek a huszadikra? Vagy a tizedikre? – Rowena a fejét rázta, és aggodalmas pillantással a határvonalat kémlelte. – Nem… az áruló király egyetlen katonája sem járt itt, mióta a harcok véget értek az Orbis-völgyben. Komoly szándékkal érkeznek, nem az ünnepségre jönnek.

– Rosszat sejtesz? – kérdezte Dorian, és érezte, ahogy a félelem belopja magát a szívébe.

– Nem tudom, de… – Rowena arrébb söpörte hosszú, szőke haját, és felpattant. – Apám szerint semmi jót nem tartogat, hogy újra erre jönnek. De ne beszéljünk erről. Inkább gyere vissza velem a völgybe. – Meglökte Doriant, és szaladni kezdett. – Ha el tudsz kapni, egy teljes napig teljesítem a kéréseidet.

A következő pillanatban mind a ketten futásnak eredtek.

Pár nappal később, egy csendes, szeles délutánon magas, darabos mozgású alak bicegett az Orbis-völgy déli kapuja felé. A meglepett tündék az őrfalak magas tornyairól mérföldes távolságból kiszúrták a jövevényt, ám nem fújtak riadót; nem egy katona tűnt fel a távolban, csupán egy régi barátot sodort haza Esuasnek szele. Egy idős tünde sétált az úton. Hosszú, díszes markolatú botjára támaszkodott, fehér szakálla majdnem a derekáig ért, egyes részei befonva himbálództak járásának ritmusára. Az őrséget álló tündék odagyűltek a kapu mellé, majd elforgatták a fogaskerekeket; a vas nyikorogva kitárult. Kíváncsi szemekkel fürkészték az idegent, aki nem is volt annyira idegen, mint első látásra hitték: csizmájáig érő díszes köpenyén furcsa – ismerős – írások kígyóztak.

Hát persze: Meryl, a legidősebb társuk tért haza, akit tündeföldön tartalmas történetei tettek népszerűvé – meg persze önmagában a tény, hogy ő volt a legkorosabb szülöttjük. Voltaképpen senki sem tudta, hogy mennyi ideje látta meg a napvilágot. Az ifjú tündék maguk szórakoztatására gyakran becslésekbe bocsátkoztak, de hogy mennyire álltak közel a valósághoz, senki sem tudta – idősebb Eldoran úgy gondolta, hogy ezeréves is elmúlt már. Meryl népszerű írásai ellenben könnyen nyomon követhetőek voltak; a pergamen sarkaira biggyesztett gondos dátumok jelezték az olvasónak, hogy melyik évben járnak az oldalak. A „halhatatlan szakállas”, ahogy a fiatal tündék vélekedtek róla, nagy utazó hírében állt. Annak ellenére, hogy Esuasnek világában született, ritkán tűnt fel errefelé; járta az Umbratium-birodalmat, a háború előtt gyakran feltűnt a köztársaság különböző városaiban, vendége volt a törpök lakta Dryadalis-hegységnek, de megfordult a Szeles-tengeren, illetve annak misztikus szigetén is, ahol a hírek szerint szörnyszülöttek tanyáznak. Históriái keresettek és széles körben kedveltek voltak a tündék között, ugyanis sokan közülük itt élték le az egész életüket, és Meryl elbeszéléseinek köszönhetően lehetőségük nyílt kitekinteni a lakott világ távoli pontjaira.

Mikor az író-tünde odaért a kapuhoz, szó nélkül továbbhaladt rajta – a katonák segítő kezet nyújtottak neki, de úgy tűnt, siet valahova.

– Később a Zarándokban megtaláltok – szólt vissza nekik Meryl. – Ott egy kis ízelítőt kaphattok új kalandjaim sokaságából. – Ezzel maga mögött hagyta a tündeharcosokat, akik egy kis ideig még elnézték távolodó alakját, majd visszatértek az őrhelyeikre.

Egy minden pompát nélkülöző fakunyhó mellett lelassított. Két koppantás után egy töprengő ábrázatú tünde nyitott ajtót. Ajkai nem derültek fel, mikor meglátta, de szemei mintha mosolyra húzódtak volna. Utat engedett neki, elhaladtak a felaprított gyógynövények mellett, majd ráérős léptekkel bekanyarodtak a konyhába, melynek ablakai a földút felé néztek – onnan rá lehetett látni a déli kapu kanyarulatára.

– Régen jártam nálad! – üdvözölte Meryl.

– Valóban, régen – felelte idősebb Dorian. – Ahogy látod, itt nem változott semmi. Csendes világunk lomhán vánszorog, de így van rendjén.

– Szóval nem idegeskedsz a múlt miatt, igaz-e?

– Nem. Volt időm gondolkodni, és arra jutottam, hogy mindent helyesen tettünk. A lelkiismeretem nyugodt.

– Hát így állunk. Nos, akkor erről fölösleges fecsegnünk. De mondd csak: hol van az ifjú?

– Tarantis erdeiben. Amióta megkapta a leveleket tőled, melyekben arra buzdítod, hogy járja az északi peremvidéket, csak az jár a fejében. Azért mindenesetre haragszom rád, mert teljesen a megszállottja lett; reggel elmegy, este megjön. Már amikor nem kell velem dolgoznia, hogy őszinte legyek.

– Célt kapott az élete, ezért nem haragudhatsz. De vajon ő haragszik-e rám, amiért csak most értem ide hozzá?

– Ezzel most megleptél engem. Tehát ő kért meg rá, hogy eljöjj ide?

– Ó, hát téged sem avatott be! Szép dolog, mondhatom. Ifjú, de képes tartani a száját. Nemes tulajdonság. Levelet küldött nekem, hogy azonnal keressem fel, no de nem olyan egyszerű egy öreg tündének átkelni a fél világon olyan hirtelen. És amúgy is, más oka van annak, hogy hazatértem.

– Miért akarta, hogy meglátogass minket?

– Valamit mutatni akar, ha jól sejtem. Egyebek mellett jó lenne, ha magunkra hagynál, mikor megérkezik.

– Van még munkám mára – bólintott idősebb Dorian.

Másnap egész Esuasnek megtudta, hogy Meryl visszatért tündeföldre. A nagyobb lélekszámot számláló településektől a kisebb falvakig mindenki felkapta a fejét a váratlan eseményre; a történetírót övező misztikum kíváncsiskodó szemeket vonzott az Orbis-völgy déli kapujához. Egyesek a fejüket csóválták, hóbortos alaknak tartották, míg mások – a többség – úgy tekintett rá, mint egy különcre, aki nagy tudás birtokában van. Így vagy úgy, de Meryl jelenléte senkit sem hagyott hidegen.

Alig egy napot kellett várni, hamarosan nagyobbacska tömeg gyűlt össze a Zarándokban, hogy megnézzék maguknak a nagy bölcset, de a tündéknek csalódniuk kellett: Meryl nem szándékozott betérni az ivóba. El is terjedt rögtön a szóbeszéd, hogy talán félrevezetés szándékából hintette el a tájékoztatást az érkezése során – nem ez volt az első alkalom, hogy így játszotta ki a nemkívánatos figyelmet, máskor is hasonló átveréshez folyamodott.

A katonák érkezéséről szóló hírek ellenére a tündék úgy döntöttek, hogy megtartják a háború lezárását ünneplő harmincéves Orbis-völgyi ünnepséget, csupán annyi módosítást tettek, hogy egy nappal előrehozták a mulatság kezdetét – ennek értelmében kereken két hét múlva szándékoztak megfújni a kürtöket. Neki is láttak az előkészületeknek, sátrakat építettek, virágokat ültettek, régi krónikákat festettek fel a falakra, melyek hősies tündék helytállását énekelték meg, de még egy díszes íjakkal és kardokkal felfegyverkeztetett tündesorfalat is létrehoztak a déli kapu kezdetétől Seang és Shoval településein keresztül Gwendolyne helytartó palotája felé.

A tündék a mulatság közeledtével az Élet Fája előtt rótták le tiszteletüket hősi halottaik előtt, akik vérükkel fizettek Esuasnek szabadságáért. Ezt követően híre ment, hogy Meryl beszédet kíván tartani a nagy sátrak egyikében, így Erdolanék, az Erdőfalvi fivérek, a bölcs Tarukk, Deoiridh asszony, a Rigantona család, Teigen – és rajtuk kívül sokan mások – idejekorán helyet foglaltak maguknak, hogy első kézből értesüljenek a visszatérő nagy bölcs beszámolóiról. A Kinella család gondoskodott arról, hogy sütemények hada várja az ünneplőket; nyári színekben pompázó édességek tornyosultak, ameddig csak a szem ellátott, és a tündegyerekek már nem is mímelték, hogy nem Meryl terjengős beszéde miatt érkeztek: az édességek szépen sorban fogyatkozni kezdtek.

Délutánra feltámadt a szél, ám mire az első csillagok megjelentek az égen, nyoma sem volt a vihar jövetelének. A tündék általában nem túl beszédesek, ám Meryl feltűnése, a katonák közelgő érkezése és a háborús történetek felidézése – no meg a híres-nevezetes folyópart-itóka, mely miatt a legutóbbi jubileum alkalmával három tündét kellett kimenteni a völgy mentén futó csermelyből – megváltoztatta a dolgokat. A fiatalok hangosan kurjantgattak, valahányszor csak hullócsillagot láttak az égen, a korosabbak pedig gondtalan éneklésbe és történetmesélésbe kezdtek. Egyikük arról folytatott találgatásokat, hogy Meryl merre járhatott a távolléte alatt: Biztos megint a törpök vendégszeretét élvezte. Azok a rosszravaló népek valamiért ki nem állhatják a tündéket, de őt a tenyerükön hordozzák, ha engem kérdeztek. Mások Huarwar király terjeszkedésének veszélyeiről, illetve a törpök közelgő királyválasztásáról diskuráltak – ezen a ponton megint csak visszakanyarodtak Merylhez, aki a hírek szerint ott lesz a Kristályteremben, ahol a törp fejedelmek hosszas tanácskozás után kifejezik trónigénylési szándékukat. Állítólag az idős tünde írja meg az események alakulását; Esuasnekben úgy gondolták, hogy mivel a törpök között nincs igazán kiemelkedő történetíró, így Merylt édesgették magukhoz, hogy pergamenre vesse a szavazás végkimenetelét. (A törpök szeretik kiszínezni a velük kapcsolatos nagy eseményeiket, Meryl pedig partnerük lehet ebben.)

Ifjú Dorian nem jelent meg a mulatságban, pedig sokan fenték rá a fogukat. A tündék között az a szokás, hogy hangos énekléssel adnak hálát az égieknek, a természetnek – külön a földnek, a fáknak, az állatoknak –, ám mikor mindezzel végeznek, könnyed dolgokról beszélgetnek, és a könnyed dolgok között is ifjú Dorian gyengesége volt a legkönnyedebb téma.

Gwendolyne helytartó elegáns öltözékében, a tömegtől kicsit arrébb foglalt helyet. Nem kívánt magának különleges bánásmódot, a tündéknél nem szokás a feljebbvalókat extra kiváltságokkal megilletni, sőt a vezetők inkább szerénységgel honorálják a nép bizalmát; a korábbi tündekirály, Legyőzhetetlen Egan, aki az Árnyak háborújának kezdetén vesztette életét, évekig egy sátorban lakott, és gyakran a földművelő tündékkel tartott, hogy népét élelemhez segítse. Esuasnek világában senki sem evett húst – ez alól kivételt képeztek az ünnepek, mikor elejtett és feláldozott állatok maradványait szolgálták fel. A tündék emellett kiváló harcosok voltak, remekül bántak az íjjal, sebesebben mozogtak, mint bármely másik faj az ismert világban, ráadásul a kardforgatáshoz is mesterien értettek. Azonban a Shanell-átok miatt az elöregedő népesség komoly gondokat okozott a tündék körében: fajuk hajdanán halhatatlan volt, ám a Gonosz árulóvá tette egyiküket, a szépséges Shanellt, így a kortalanság korszaka évezredekkel ezelőtt odaveszett. Esuasnek népe a mai napig nem volt képes alkalmazkodni új életükhöz; a tündék hajlamosak a végletekig kivárni a gyermeknemzéssel, mivel a lakott világ fajai közül így is ők élnek a legtovább. Ráadásul sokan halálosan megbetegedtek egy rejtélyes kórban az elmúlt esztendőkben, és ha még ez sem lenne elég, a háború megtizedelte őket; emiatt számuk vészjóslóan csökkenni kezdett. Egyesek úgy vélték, hogy ha nem képesek fordítani a sorsukon, a kihalás veszélye vár rájuk – vagy ami még rosszabb: kihasználva csökkenő számukat, leigázzák őket.

Miután a kürt megszólalt, jött Meryl felszólalása. Addigra már az ünneplők kellemes hangulatba kerültek; gyönyörű öltözékükben, mint angyalok a csillagok mezején, több százan gyűltek össze a sátor alatt.

– Mélyen tisztelt fajtársaim! – kiáltotta Meryl, előrelépve az asztal mellől. Csend fogadta hangját, mindenki szótlanul figyelt; néhányan bátorítóan biccentettek, mások hűvös távolságtartással méregették, mintha még mindig nem akarnák elhinni, hogy tényleg hazatért. A civoszkibogarak – a tündék csillagbogaraknak hívják őket ezüstös fényük miatt – közel szálltak hozzá, és megvilágították alakját; a koros író-tünde ráncai mélyebbnek tűntek, bőre fakóbb, arca gondterheltebb árnyalatot öltött. – Mint azt bizonyára tudjátok, hamarosan megtartjuk az Árnyak háborújában aratott dicsőséges győzelmünk harmincadik évfordulóját, mely kitartásunk, függetlenségünk és még ki tudja, mi más egyéb megünneplésének szándékaként jött létre. Ám ha megengeditek, felemlegetnék egy régi, rövid történetet ifjúkorom majd’ elfeledett éveiből.

Kis mozgolódás támadt, hisz mindenki tudta, hogy idős Meryl rövid történetei általában meglehetősen hosszúra nyúlnak. A tömeg másik része szúrós pillantást küldött felé; ők sértőnek találták a „mi más egyéb” megfogalmazást, hiszen ez egy büszke tündeünnep, nem holmi komolytalan esemény.

– Bízom benne, hogy ti jobban érzitek magatokat, mint én. – Elfojtott zúgolódás. Egy tündének mindig jól kell éreznie magát, akkor is, ha épp a világ bánata nyomja a vállát. Micsoda kijelentés ez! Felháborító! Idős Merylnek elvették az eszét a törpök, túlságosan átvette a szokásaikat, a modortalan kijelentéseket, a cinizmust. A tündék közül néhányan úgy döntöttek, hogy kivonulással adnak hangot a nemtetszésüknek, a többiek azonban nem mozdultak; kíváncsiságuk győzedelmeskedett mélységes felháborodásuk felett.

De Merylt mindez nem érdekelte. A civoszkibogarak váratlanul szétszéledtek, mikor az egyik tünde erélyesen csendet követelt. A zajongás csillapodni látszott.

– Szóval a gyermekkori történetem – emelte meg a hangját Meryl. Némaság töltötte meg a sátort, még az Erdőfalvi fivérek is feszülten figyeltek. – Édesanyám szerint a Zorakk hegyei közt szunnyadó vulkán csak olyankor tör ki, ha gonosz varázslat üti fel a fejét a világban. – A hangja olyan sejtelmesen és halkan csengett, hogy a tündék ösztönösen tettek egy lépést előre. – Életem során mindössze három alkalommal láttam kitörni a lávafolyamot. Egyszer pici gyermekkoromban, mikor anyám elment közülünk. Akkor a közhiedelmek szerint fekete sárkányok szálltak fel az égbe, és úgy tartották, hogy egy napon elpusztítják az általunk ismert civilizációt. A második kereken hatvan évvel ezelőtt történt, az Árnyak háborúja kezdetén. Ekkor három tündét, három törpöt és egy embert láttak lesétálni a hegyről. Viseletük fekete volt, a szemük vörösen izzott. A Végzet Keze névvel illették őket, mivel a legendák szerint a sárkányok eljövetelének hajnaláig ők hajtják igába a lakott világot. Nos, tudjátok-e, hogy mikor került sor a harmadik vulkánkitörésre?

Ez a kérdés váratlanul érte a hallgatóságot, és újfent csend zuhant a helyiségre.

– Néhány hónappal ezelőtt. – A szótlanság megtörni látszott, néhányan felszisszentek. – Ezek után eljutott hozzám a hír, hogy Huarwar király katonákat rendelt ide Esuasnekbe, míg szándékait homály fedte. Aggodalommal töltött el a döntése és az események különös egybeesése. Vajon mi oka lehet rá? Egyre csak ez járt a fejemben. És vajon van-e egybeesés a vulkán kitörésével? – Meryl tartott egy rövid szünetet. – Alaposan utánajártam a történéseknek, és hírnökökkel egyeztettem. Aztán elutaztam a keleti világba, és aggasztó híreket kaptam. De valójában más dologtól rettentem meg: trikhaiok nyomaira bukkantam Sziromvölgy határában. – A döbbenet kevergő ködében a higgadtságukról ismert tündék hangosan kiabálva közeledtek: „Mégis miket hordasz itt össze?” – ilyen és ehhez hasonló szólamok törtek fel.

– Huarwar király összefogott az Árnyakkal, és most már semmi sem állhat az útjába – harsogta túl a kiáltásokat Meryl. – Idefelé jövet láttam a seregeiket. – Erre újra csend támadt. – Többezres trikhai horda menetel errefelé, az ismert útvonalakat kerülve jönnek. Ismerik a járást, a titkos csapásokat, halkan, fekete varázslattal közelednek. Nem látja őket a természet, de érezni a bűzüket. Két feketeárny vezeti őket.

A tündék még bosszankodni is elfelejtettek; az utolsó mondat olyan volt, mintha tört döftek volna a szívükbe. Nem tudták eldönteni, hogy sértettségüknek, mérgüknek vagy félelmeiknek adjanak hangot. Tudták, hogy Meryl hóbortos tünde lett, de ez túlment minden határon: Árnyak létezéséről nem beszélhettek Esuasnekben. A háborúban megölték őket, a lidérceket, és legrosszabb rémálmaikban sem mertek belegondolni, hogy milyen lenne, ha visszatérnének. Sötét korszakot zártak le harminc évvel ezelőtt, és habár a világ darabjaira hullott, a fő ellenséget elpusztították, közösen.

– Van egy kisebb embersereg Huarwar király zászlajával, mely dél felől közeledik a figyelmünk elterelésére. Azt akarják, hogy váratlanul érjen minket a trikhai horda támadása a keleti peremvidék mentén. Az Umbratium-birodalom be kívánja kebelezni Esuasneket, majd a többi elszakadt tündeterületet.

Erre már végképp nem tudott mit mondani a tömeg. Miért állít ilyeneket? És miért érzik azt, hogy talán igaza lehet? De Meryl még ennél is tovább ment.

– Az ünnepség napjára érnek ide – folytatta aztán –, de ha nem hisztek nekem, legalább annyit tegyetek meg, hogy az ifjakat felkülditek Tarantis erdős hegyeibe. Ott Trisztán harcos tündéi közt egy ideig menedékre lelhetnek, és ha nincs igazam, visszahívhatjátok őket a későbbiekben. – Ezt az utolsó mondatot szinte könyörögve mondta. – Sajnálom, de a harcok elkerülhetetlenek. A figyelmeztetésen túl azért jöttem ide, hogy végső búcsút vegyek tőletek. Sajnálom, az égiek legyenek veletek.

Hátat fordított a hallgatóságnak, és elment. A civoszkibogarak abban a másodpercben kihunytak, majd egyenként a földre hulltak. Mire sikerült újra fénnyel megtölteni a helyet, addigra Meryl kámforrá lett. A tündék – ki tudja, mennyien voltak, a sátor a beszéd végére teljesen megtelt – elképedt pillantással néztek egymásra. A bölcs Tarukk köhintett egyet, de végül nem szólalt meg; a helyiségben újra néma csend lett. Végül Eldoran volt az első, aki beszélni kezdett, aztán szépen sorban valamennyi tünde szót emelt, hogy hangot adjon őszinte elképedésének.

Meryl károgása – ugyanis a legtöbben azt gondolták, nem vehető komolyan az általa elmondott intelem – pillanatok alatt bejárta a településeket. A tündéknek volt egy olyan képességük, mely lehetővé tette számukra Esuasnekben, hogy rövid, tömör, egyszerű gondolatokat osszanak meg egymással. A „tudatmegosztás” az elmúlt évtizedek folyamán alakult ki, többek között a háború nyomán, amikor életbevágóan fontossá vált, hogy az értesüléseket hamar eljuttassák a frontvonalakon szolgáló harcosokhoz.

A tömegben az Erdőfalvi fivérek bizonyultak a legharsányabbnak:

– Zorakk vulkánja az Árnyak háborúja után kialudt! Az erdőmenti tündék a saját szemükkel látták, hogy a Gonosz megsemmisült, nincs többé mitől tartanunk.

De az elégedetlenség ezzel még nem ért véget.

A legtöbben egyetértően bólogattak, ám a jelenlévők közül egy tünde kivonta magát a forgatagból. Ifjú Dorian egy ideig némán álldogált a sátor bejárata mellett, és csendesen figyelte a történéseket. Szívébe markolt a félelem, noha tisztában volt vele, hogy hasztalan lenne bármit is tennie; a tündék büszkék és erősek, és van egy olyan hiedelmük, mely szerint – bár ezt sosem vallották volna be nyíltan – ők állnak a tápláléklánc csúcsán, emiatt pedig legyőzhetetlenek. A veszélyt csak akkor veszik komolyan, amikor lesújtanak rájuk, ám ekkor már késő bármit is tenni. Dorian ivott még egy kortyot, aztán odabiccentett a tündéknek. Elég volt ennyit látnia. Hadd ünnepeljenek még egyszer utoljára.

Meryl a beszéde közben tisztában volt vele, hogy a tündék gondolatmegosztással informálták a társaikat a közelgő veszélyről: „Trikhai seregek. Támadás. Keleti oldal. Meryl intelme.” Nem tudta, hogy beválik-e a terve, mindenesetre ez volt az egyetlen lehetősége; így juttathatta el széles körben a közelgő ütközetről szóló híreket: legalább az értesülés birtokában elültette a bogarat a fülükben.

Sietősen visszament a Dorian-házhoz, ám mielőtt belépett volna, feszengve hallgatta az ünnepség területéről felharsanó kiáltásokat. Aztán megfogta a faajtót, és belökte. Odament az asztalhoz, és hagyta, hogy a sötétség fojtogató tömörsége átölelje. Előhúzta a zsebéből a levelet, majd kiterítette. Jobb keze a derekára csúszott, ahol kardjának nyele pihent. Behunyta a szemét, és felidézte a trikhaiok menetelésének emlékeit; a hangok durvábban tapogatták az elméjét, mint a képek. Nem túlzott, mikor azt állította, hogy több ezren lehetnek, talán még annál is többen. Szörnyszülöttek, melyek egyetlen céllal érkeznek: gyilkolás vágya hajtja őket. Felállt, és tett egy kört a házban. A hazaérkezése előtt utoljára harminc évvel ezelőtt járt itt. Egy csecsemővel a kezében álldogált ugyanazon a helyen, ahol most, ugyanazzal a tanácstalansággal a szívében. Akkor azt hitte, hogy vége van, elbuktak, a háborút a győzelmük ellenére elveszítették, minden odaveszett. Most keserűen elmosolyodott; botor és fölösleges gondolat volt! De mielőtt jobban elmerenghetett volna, az ajtó nyikorogva kitárult, és idősebb Dorian lépett be rajta.

– Igencsak gyors voltál – köszöntötte Meryl, és kedvesen elmosolyodott. – Azt hittem, hogy meg sem állsz a keleti kapuig, ahol szükség lesz a bátor tündékre a trikhaiok elleni védekezésben.

– Ezek szerint komolyan gondoltad – felelte a tünde, és kihúzta a széket. – Miért van az, hogy minden felbukkanásod valami rosszat tartogat számunkra?

– Én pont ellenkezőleg gondolom – felelte Meryl. – A felbukkanásom lehetőséget ad a Gonosz elleni védekezéshez, hiszen így történt az újszülött esetében is – vagy az elmúlt évek változtattak a véleményeden?

– Nem, dehogy.

– Akkor jó. – Meryl intett a tündének, hogy foglaljon helyet. – Okos döntés volt titokban tartani a fiú kilétét oly sok éven keresztül. Gyanítom, hogy Huarwar király nem várt volna ilyen sokáig a támadással, ha tudomást szerzett volna a titkunkról.

– És ezzel véget ért a béke időszaka, ha jól gondolom. A te felbukkanásod, a trikhaiok támadása, a király seregeinek érkezése, szóval ezek egyenként sem kecsegtetnének sok jóval, de így egyben aztán végképp nem. – Idősebb Dorian nevetett, ám bizonyára nem jókedvében. – De hát a prófécia ezt megírta előre.

– Igen, a prófécia megjövendölte a sorsunkat, de az írások az események végkimenetelét nem részletezték, így csak az tudott, hogy mindez megtörténik, ám hogy miképp zárulnak a harcok, arról nekem sincs sejtésem. Mindenesetre nem késlekedhetünk: ifjú Dorian szerepe a mai naptól kezdve jelentősen megváltozik.

– Nem. A fiút megszerettem az évek folyamán, de kételkedem benne, hogy vele kapcsolatban igazad lenne. Híján van mindennek, mi igaz vezetőre illene, és nem is vágyik ilyen szerepre. Gyenge, magányos, túlságosan vakmerő. Szívem mélyéről mondom neked: nem ő az, aki megment majd minket. Életemben sokat tapasztaltam, Meryl. Talán nem látszik rajtam, de bölcsebb vagyok, mint hinnéd, és mint sokan mások, akik itt élnek. Még hogy ő lenne Zorakk elpusztítója, a lakott világ felszabadítója! – Idősebb Dorian felmordult. – Ha valóban komolyan gondolod, amit állítasz, akkor mind elvesztünk. De tudod, mit gondolok én erről? Talán nem baj, ha leáldozik korszakunknak. Sokáig éltünk ebben a világban, alkalmanként úgy vélem, túl sokáig.

Meryl idegenkedő pillantással nézett rá.

– Sosem hallottam tündét ilyen hitehagyottan vélekedni a világ dolgairól – mondta tétován. – És szerintem nem most van itt az ideje a létezésünket firtató kétkedő hangoknak.

– Lényegtelen, hogy mit mondasz, én dűlőre jutottam magammal. Nem akarom megvárni a jövőt, nem érdekel a Szeles-tenger, sem annak csodaszigete, ahol te bizonyára sokat időztél. Nem vagyok kíváncsi a szörnyekre, ahogy a törpök unalmas sziklái sem érdekelnek. Az emberek még úgy sem. Csak ezt a házat akarom én: a fákat, a friss levegőt; a helyet, ahol elbúcsúzhatok az élettől. – Felállt, kihúzta magát, és megcsóválta a fejét. – Eldöntöttem, hogy nem tartok veletek.

Meryl fürkésző szemekkel nézett rá.

– Ha így kívánod, természetesen nem állok az utadba. De ez esetben történetünk befejezését sem láthatod majd, bárhogy is alakuljon a vége.

– Ki tudja, talán nem is akarom. Csak annyit kérek, hogy vigyázz a fiúra. Lelkemre venném, ha rosszul alakulna a sorsa.

– Megteszem, ami tőlem telik.

– Világéletében elvágyódott innen. Sejtésem szerint a lelke mélyén kapiskálja, hogy nem tőlem való. Az ünnepség előtt kérdezősködött az ifjúkoráról, az anyjáról, családunk múltjáról. Elmondtam volna neki mindent, ha tudtam volna, hogy ma jön el a nagy nap. Kár érte. De majd te megteszed helyettem, ugye? Nemsokára hazajön, én pedig már nem leszek itt. Fájdalmas búcsú lenne, és egyben fölösleges. Odafönt úgyis találkozunk, ha Esuasnek akarata is úgy kívánja.

– Hát persze, kedves tünde – felelte Meryl barátságosan. – Idővel eljön a pillanat, és felfedem előtte a titkainkat. Mesélek neki a szüleiről, és arról is, miként távoztak el innen.

– Örömmel hallom – bólintott Dorian. – Akkor most eljött a mi búcsúnk ideje?

– Igen, úgy hiszem.

– Viszlát, Meryl. Istenek segítsenek utadon. – Dorian az ajtóhoz ment, majd kilépett. Csillagok bánatos fényei pislákoltak a sötét égbolton. Némelyikük ismerősen izzott a magasban, míg mások mozdulatlanul és ridegen néztek vissza rá, akárcsak az elmúlt négyszáz év során. Az Orbis-völgy keleti kapuja felé tartott, és pompásan érezte magát. Különös gondolatok környékezték meg. A halál nem ijesztett rá, amolyan régi barátként üdvözölte. Most, hogy útra kelt, a felismerés könnyű súlya elillant a válláról: harminc éve várt erre a pillanatra. Az Árnyak háborúját és Huarwar támadását túlélte, de álmatlan éjszakáin úgy érezte, talán nem szabadott volna. – Kellemesen érzem magam. Valójában sohasem éreztem magam ilyen kellemesen. – Megtorpant, visszanézett, és biccentett. – További szép életet, Meryl barátom.

– Neked is szép életet, barátom. Találkozunk odaát!

– Ó, igen, odaát. Vajon milyen lehet? Tulajdonképpen még nem gondoltam bele. Végül is teljesen mindegy, de azért csak furdal a kíváncsiság. Hamarosan kiderítem – mondta, majd előreszegett állal, mosollyal az arcán továbbindult a sötétben.

Meryl becsukta az ajtót, és sietősen visszament az asztalhoz. A szemét ismét a levélre szegezte, melyet a sátorban megtartott beszéde közben végig a zsebében simogatott. Ifjú Dorian írta neki hónapokkal ezelőtt. Arról szólt, hogy talált valamit az erdőben, egy különleges varázstárgyat, amin régi korok írásait fedezte fel, és furcsa benyomása támadt, mikor hangosan elolvasta a szavakat. Meryl nem tudta, mennyire vehető komolyan a fiatal tünde óhaja, aki azt akarta, hogy mihamarabb jöjjön el hozzá, és vizsgálja meg. Meryl a világ túlsó felén járt ekkor, és valamiért az az ösztönös megérzése támadt, hogy útra kell kelnie, bár azzal is tisztában volt, hogy csakis saját magának köszönheti a galibát, ha fölöslegesen szeli át a fél világot, és végül valami hasztalan dolog várja. Aztán súlyos dolgokat tapasztalt: Zorakk hegyei körül szokatlan mozgolódás támadt; a Sziromvölgy határán őrséget álló figyelők esténként különös fényeket láttak, vörösen izzó pontok lepték el a feketeséget, majd három napig nem kelt fel a nap, és állatok tetemeire bukkantak a hegyvidék lábánál. Közelebb nem merészkedtek, ám azok, akik akaratukon kívül a környék peremvidékére kerültek, suttogva mesélték el a tapasztalásaikat: Árnyak mozogtak a sötétben. A Sziromvölgy előtt húzódó Aranyút egészen az Umbratium-birodalmat megkerülve a Vöröshegy meredek vonaláig fut, ahol a négy égtáj felé szétválva szalad tovább: az északra és keletre futó csapások elnéptelenedtek, furcsa szerzetek tűntek fel rajtuk. A vándorlás ezt követően vette kezdetét; a törpök teljesen bezárkóztak a Dryadalis-hegység távoli vonulatai mögé, míg a vidéket figyelő erdő menti tündék Tarantis erdei felé vették az irányt. A Gonoszról suttogtak, Árnyakról, melyek feltámadtak a sötétben. Meryl úgy értesült, az emberek városaiba nem ért el a sötétség, ennek ellenére úgy döntött, hogy visszatér Esuasnekbe.

Az elmúlt években gyakran váltottak leveleket ifjú Doriannal, és arra kérte a tündét, hogy látogassa az erdőt, és ha bármi szokatlant lát, hall, esetleg talál, akkor értesítse róla azonnal. Valójában nem lapult igaz szándék a kérése mögött, csupán le akarta kötni az ifjú energiáit, el akarta terelni a gondolatait a fogyatékáról, mely miatt a tündék furcsán néztek rá. Meryl tudta, hogy az erdő veszélyes vidék, de úgy vélte, ennyi kockázatot vállalnia kell, különben Dorian komoly károkat szenvedhet – mármint ott mélyen, a fejében. Kínálni akart neki valamit, egy különc kalandot – talán némi veszélyt –, és a trükk végtére is bevált: a fiatal tünde a leveleiben hosszú ódákat zengett az erdő varázslatos világáról, egyszer például azt találta írni: „Olyan érzés, mintha otthonra lelnék, úgy igazán, ahol nem bánt semmi, a gondolatok mocska elillan, csak én vagyok és a természet.”

Nemsokára halkan kopogtattak az ajtón. Meryl észrevette, hogy a szobában megjelentek a civoszkibogarak; fénnyel töltötték meg a belső helyiségeket.

– Bejöhetek? – kérdezte ifjú Dorian.

– A te hajlékod – hajolt meg Meryl. – Én csak egy megtűrt vendég vagyok itt.

– Azt hittem, hogy beszélgettek… mármint apámmal – mondta Dorian. – Bár a szónoklatod után valahol sejtettem, hogy egyedül talállak. Apámat világéletében a harcok éltették, de a lelkem mélyén sajnálnám, ha megkapná, amire vágyik.

– Ne sajnálj senkit a boldogsága miatt – felelte Meryl. – Nem kell féltened őt, nagy harcos, meg tudja magát védeni. Gyere, foglalj helyet!

Dorian engedelmeskedett a kérésnek, és vonakodva beljebb lépett, de tekintetében továbbra is bánat csillant, míg meg nem pillantotta a levelet.

– Azt hiszem, van miről szót ejtenünk – mondta Meryl. – Bizonyára sok kérdésed akad a beszédem után, de most arra kérlek, ne tedd fel ezeket. Nem akarok rögtön belevágni a közepébe, de attól tartok, az idő nem a mi segítségünkre siet. – Elmosolyodott. – Különleges tárgyat emlegettél, amit Tarantis erdeiben találtál. Végtére is ezért hívtál haza, ha nem tévedek.

– Felelőtlenség lett volna a levelezéseink során említést tennem róla – mondta Dorian, és különös izgatottság költözött a hangjába. – Bár magam sem tudom… mostanra elbizonytalanodtam. Egyfelől tartottam tőle, hogy ha rossz kezekbe kerülne a híre, nagy bajt hozna a fejünkre, ám ahogy telt az idő, megbántam sietségem. Talán nem kellett volna izgalmamban rögtön pergament ragadnom.

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Meryl. – Beavatnál, kérlek?

– Soha nem hatoltam még olyan mélyre az erdőben, mint akkor. Mérges voltam, mert Rowena azt állította, kitalálom a kalandjaimat, és sohasem merészkedtem igazán a sötétjébe, tudod, a rengetegnek. Pedig igenis jártam ott, és furcsa dolgokat tapasztaltam: egy második otthonra leltem. Szóval aznap sötét volt az ég, a vidék csendesen figyelt, és ők elkísértek az északi peremvidékhez, majd arra kértek, bizonyítsak; azt mondták, ha egy hétig kibírom az erdőben, többé nem vonják kétségbe merészségem, én pedig mindennél jobban vágytam az elismerésre, így hát bementem. Eleinte úgy terveztem, közel maradok a határvidékhez, de másnapra – bár a sűrű lombkoronák miatt nem tudtam, mikor kel fel a nap –teljesen elvesztem. Csak mentem előre, körbe, ahogy a szívem kérte, közben idővel szomjúság és éhség lett úrrá rajtam. Hosszú napok teltek el. Aztán hangokat hallottam, de abban a helyzetben nem lehettem biztos a dolgomban; azt hittem, a képzeletem szól hozzám, ám amikor egy nagy földrakáshoz értem, mely majdnem olyan magas volt, mint a fák, valamit megpillantottam a közepében. Ezüstös csillogást láttam, pedig odabent sötétség honolt, a nap fénye nem hatolt át a sűrű leveleken. Közelebb léptem, ekkor viszont a hangok elcsendesedtek. Valami belülről azt súgta, oda kell mennem; ezután ismét sokáig figyeltem, közben az járt a fejemben, hogy mi lehet az, és mióta heverhet ott feledésbe merülve. Nem tűnt kopottnak: valódi volt, és nagyon fényes. Pislákolt, akár a csillagok az égen. És tudod, mi történt ezután? – Dorian hangja furcsán riadtan csengett. Ércesebb lett, bizonytalanság és félelem sugárzott belőle. – Megérintettem, és felsikoltott. Többször is. Mármint ez a dolog. Annyira megijedtem, hogy elkaptam a kezem, és ekkor… valami megmoccant a sötétben. Nem tudom, mi volt az, de soha nem éreztem még olyan őszinte félelmet, és elfutottam.