Kérdések és válaszok

1918–1919-ről

Utószóval ellátott, elektronikus, bővített kiadás

Csunderlik Péter – Egry Gábor – Fodor János – Emily Gioielli – Hajdu Tibor

A kötet megjelenését a Politikatörténeti Alapítvány támogatta

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette: Egry Gábor
A szerkesztésben közreműködött: Gellériné Lázár Márta

A kötet szerzői: Csunderlik Péter (CSP), Egry Gábor (EG), Fodor János (FJ), Emily Gioielli (GE), Hajdu Tibor (HT)

Első kiadás, 2018
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 492 3
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© A szerzők

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

1 Kik ölték meg Tisza Istvánt?

2 Miért Károlyi Mihály lett a forradalom vezére?

3 Jászi Oszkár „bábja” volt-e Károlyi Mihály?

4 „Szabadkőműves” volt-e a Károlyi-kormány?

5 Miért nem tartóztatta le Lukachich a Nemzeti Tanács tagjait?

6 Harcosokat vagy fosztogatókat nem akart látni Linder Béla?

7 „Ilyen mélyre süllyedtek önök?” – Helyes volt-e megkötni a belgrádi egyezményt?

8 Kikiáltották-e a köztársaság elnökévé 1918. november 16-án Károlyi Mihályt?

9 Ki volt a rejtélyes dr. Sebestyén Emil?

10 Sikkasztott-e Kun Béla?

11 A katonatanácsok és a vörös Napóleon

12 Ki és mikor mondta ki először, hogy „Nem! Nem! Soha!”?

13 Volt-e realitása 1918 őszén Jászi Oszkár „Keleti Svájc”-koncepciójának?

14 Áruló volt-e a székely hadosztály?

15 Mondta-e Ady a halálos ágyán, hogy „ez nem az én forradalmam”?

16 Ki vezette a Berinkey-kormányt?

17 Kik dúlták fel 1919 januárjában a Pesti Hirlap szerkesztőségét és miért?

18 Hogyan lett a bankárfiú Lukács Györgyből kommunista népbiztos?

19 Kik és miért verték „félholtra” Kun Bélát?

20 Puccs vagy forradalom? – Átadta-e a hatalmat Károlyi Mihály?

21 Miért Garbai Sándor lett a Forradalmi Kormányzótanács elnöke?

22 Miért zárták ki Csizmadia Sándort a Forradalmi Kormányzótanácsból?

23 Miért egyeztek meg a szociáldemokraták a kommunistákkal 1919. március 21-én?

24 Miről beszélgetett Kun Béla és Lenin a csepeli szikratávíró-állomás segítségével?

25 Tényleg voltak sírógörcsei Kun Bélának?

26 Mit ettek a népbiztosok?

27 Voltak-e orgiák a Szovjetházban?

28 Mi volt a „szovjetsör”?

29 Miből finanszírozták Budapest május 1-jei feldíszítését?

30 Mi történt a Millenniumi emlékmű királyszobraival a Tanácsköztársaság idején?

31 Mit csinált Kertész Mihály, a Casablanca rendezője a proletárdiktatúrában?

32 Elvállalta-e Szekfű Gyula, hogy történelmi materialista „vezérkönyvet” ír a kommünnek?

33 Valóban mozikká akarták-e alakítani a templomokat a kommünben?

34 Leköpte-e Reisz Leó az oltáriszentséget?

35 Kommunizálni akarták-e Zsófit?

36 Mióta nem kell belépődíjat fizetni a Margitsziget meglátogatásához?

37 Fel akart-e állítani guillotine-t Szamuely Tibor a mai Vörösmarty téren?

38 Beszélhetünk-e vörös terrorról a Tanácsköztársaságban?

39 Mire szánta volna a Forradalmi Kormányzótanács a bécsi magyar követségből ellopott 140 millió koronát?

40 Miért volt fehér a pénz?

41 Hogyan kerültek korábbi császári, honvéd- és későbbi horthysta tisztek a Vörös Hadsereg élére?

42 Nagy-Magyarország határaiért harcolt-e a Vörös Hadsereg?

43 Miért fogadta el Kun a Clemenceau-jegyzéket?

44 Miért küldték Budapestre Smuts tábornokot?

45 Volt-e halálfej Szamuely páncélvonatán?

46 Elrepült-e Magyarországról Kun Béla?

47 Mi köze a reskontót elvesztő Nyilas Misinek a Tanácsköztársasághoz?

48 A proletárdiktatúra történetéhez tartozik-e a Peidl-kormány?

49 Miért géppuskázza le a világot a Cserny Józsefet játszó Hobo az 1969-ben készült Agitátorok végén, és miért tiltották be a filmet?

50 Miként emlékeztek a Tanácsköztársaságra a Forradalmi Ifjúsági Napokon?

51 Hol volt forradalom 1918 októberében a környező országokban?

52 Miért alakult meg olyan későn a Magyar Nemzeti Tanács?

53 Miért nem képviselte senki Magyarországot a padovai fegyverszüneti tárgyalásokon?

54 Milyen haderő állt a Károlyi-kormány rendelkezésére?

55 Miért lett Böhm Vilmos írógépszerelő a Berinkey-kormány hadügyminisztere?

56 Kik voltak a vidéki direktóriumok tagjai?

57 Milyen viccek terjedtek a Tanácsköztársaság idején?

58 Hogyan találkozott Tóth Árpád a „Vörös Isten”-nel?

59 Miért támadott a román hadsereg 1919. április 16-án, és miért állt meg két héttel később a Tisza vonalánál?

60 Miért lehetett kiverni májusban a cseh csapatokat Salgótarján és Miskolc körzetéből?

61 Milyen erőt képviselt és milyen hadműveletet hajtott végre Horthy szegedi hadserege?

62 Miért nem maradt a Tanácsok Országos Gyűlése után népbiztos Szamuely és Kunfi?

63 Mi volt a szakszervezetek szerepe a tanácskormány lemondásában?

64 Köpönyegforgatók voltak-e a vidéki politikusok?

65 Miért voltak népszerűtlenek a jegyzők?

66 Hány évre szólt a turócszentmártoni nyilatkozat?

67 Magyar forradalmár volt-e Josef Tiso?

68 Hogyan lett székely kisebbségi gróf Bánffy Miklós?

69 Károlyi Mihály volt az első és egyetlen köztársasági elnök?

70 Lehetett-e keresztény egy szocialista?

71 Miért Máramarosszigeten és nem Palesztinában alakult meg a Zsidó Nemzeti Tanács?

72 Melyik volt az igazi ABC?

73 Miért kellett akció az intelligenciának?

74 Mire kellett teljhatalom egy minisztériumnak?

75 Hogyan létezhetett a Népköztársaság, ha megalakult a Tanácsköztársaság?

76 Maradtak-e magyar tisztviselők a megszállt területeken?

77 Különbözött-e a nők elleni erőszak forradalomban és ellenforradalomban?

78 Népakaratot képviselt-e a Román Kormányzótanács?

79 Elkerülhető lett volna a lakásrekvirálás?

80 Mennyit ért IV. Károly manifesztuma?

81 Betiltották-e a „polgári” lapokat a kommün alatt?

82 Mit ért a Lex Apponyi a megszállt területeken?

83 Kik kaptak egyetemi katedrát a Tanácsköztársaságban?

84 Mi volt a medgyesi határozat?

85 Miért nem Magyarországon alakult meg a Bauhaus?

86 Miért nem folytatta a Tanácsköztársaság Károlyi földosztását?

87 Milyen festményeket láthattak a proletárok a „köztulajdonba vett műkincsek” kiállításán?

88 Mi volt az „írói kataszter”?

89 Hogyan gazdagodott meg Hermann János és fiai az üzemek szocializációjából?

90 Fogyókúrás átverés volt-e zsírközpont?

91 Megkapta-e Bernard Shaw a jogdíjat a Warrenné mesterségéért?

Irodalom

Források

Válogatott irodalom

Utószó a második kiadáshoz

Tematikus bontás

Forradalmak

Belpolitika

Külpolitika

Hadműveletek

Megszállás

Személyiségek

Művelődés, társadalom

Emlékezet

Kik ölték meg Tisza Istvánt?

„Ennek így kellett történnie.” – Ezek voltak a gyilkosság tanúja szerint Tisza utolsó szavai. Tragikus szavak: néhány nap alatt lett Tisza, ahogy kimondta, hogy „ezt a háborút elvesztettük” Magyarország legtiszteltebb, szinte bálványozott vezetőjéből közgyűlölet tárgya, ledőlt bálvány. Szimpátia-megnyilvánulások alig kísérték halálát, temetésén hívei közül is kevesen jelentek meg. Beteljesülni látszottak rajta Shakespeare Antoniusának szavai: „A rossz, mit ember tesz, túléli őt, a jó gyakorta sírba száll vele…” – hogy aztán a történelem újabb fordulatai után az emlékezet szobrává emelkedjen.

Halála körülményeit máig homály borítja. Az elterjedt nézet szerint a predestinációba vetett hitével zuglói lakásában várta be végzetét, nem hallgatott azokra, akik menekülésre szólították fel. Tény, hogy élete utolsó napján levelet írt Hadik János megbízott miniszterelnöknek és Lukachich Géza tábornoknak, a fővárosi katonaság parancsnokának, felajánlva szolgálatait. Ha karhatalmat küldenek érte, ez lett volna a menekülés egyetlen módja, ám levelei talán el sem jutottak a címzettekhez, akiknek amúgy is nagyobb gondjuk volt Tisza sorsánál.

1918. október 31-én, a forradalom napján, délután 5 órakor mintegy nyolc fegyveres érkezett autón Tisza Hermina úti lakásához. A Tiszát őrző csendőröket elküldték, hárman bementek a villába, és szóváltás után puskával agyonlőtték Tiszát. A gyilkosok személyét azóta sem sikerült pontosan megállapítani – nem is akarták. A Károlyi-kormánynak talán nem lett volna még nehéz, de mit tehettek volna, ha tisztázzák személyüket? A forradalmi hangulatban az is felháborodást keltett volna, ha megbüntetik őket, az is, ha nem. A Horthy-rezsim 1920-ban megrendezte a Tisza-pert, de Horthynak fontosabb volt ellenfeleit és a forradalom vezető alakjait megvádolni, mint az igazságot tisztázni. Felemás megoldás született: miután Fényes László, Friedrich István, Pogány József (➝11) bűnösségét nem sikerült bizonyítani, csak Kéri Pál ismert újságírót, Károlyi bizalmasát ítélték halálra, tudva, hogy az ítéletet nem kell végrehajtani, mert a szovjet kormány bevette Kérit a kicserélésre váró halálra ítélt népbiztosok közé. Így miközben közkatonákat végeztek ki a Tanácsköztársaság terrorakcióiban való részvételük miatt, Tisza haláláért senki sem fizetett életével. A Tisza-per egyetlen halálos áldozata az a hadbíró százados, aki a nyomozás során öngyilkos lett, feltehetően, mert nem vállalta azt, amit kívántak tőle.

Így a tettesek személyét tisztázni ma már nehéz, bár esetleg nem lenne lehetetlen. A súlyos börtönbüntetésre ítéltek között a forradalmi katonatanács több tagja is szerepelt, és valószínűsíthető, hogy az akciót a katonatanács vagy egyes tagjai szervezték. A Tiszát őrző csendőrök azt is hihették, hogy a tiszt urak Tiszát biztonságba helyezni jöttek. A Károlyi-kormány (➝4) hamarosan feloszlatta a forradalmi katonatanácsot, tagjait jutalomban részesítették, de politikai szerepet, katonai kinevezést egyikük sem kapott. (HT)

Miért Károlyi Mihály lett a forradalom vezére?

A forradalmak bukása után Károlyi Mihály lett az összeomlás és a forradalmak bűnbakja. Ez önmagában is természetes jelenség: a karizmatikus hős lesz sikertelensége esetén a bűnbak. Ez történt Tisza Istvánnal is. Míg azonban a következő, ellenforradalmi korszak igyekezett propagandájával helyreállítani Tisza presztízsét, Károlyi esetében ellenkezőleg, mindent megtettek a bűnbakszerep alátámasztására, erősítésére. Az ellenforradalmi irodalom Károlyit tehetségtelen, határozatlan, könnyen befolyásolható, nagyravágyó és ugyanakkor gyengekezű vezetőnek állította be, (➝3) aki nem tudta megvédeni hazáját. Megmaradt hívei és ő maga igyekeztek ezt ellensúlyozni, érdemeit és képességeit túlhangsúlyozva.

Mi az igazság? Mi magyarázza Károlyi nagy népszerűségét a világháborúnak különösen második felében és a forradalom alatt, ha valóban tehetségtelen, gyenge politikus lett volna?

Károlyi Mihály nem készült politikusnak. Beteges fiatalember volt, és bár sikerrel edzette, erősítette magát, megmaradt tartózkodó, visszahúzódó gyermekkori természeténél. Csak erősítette ezt arisztokratikus nevelése, a család sem szánta politikai karrierre a dúsgazdag fiatalembert. Politikával 35-36 éves koráig nem foglalkozott. Ezért nem is lehetett olyan profi politikus, mint Tisza, Apponyi Albert vagy ifjabb Andrássy Gyula, hogy az olyan polgári szakemberekről, mint Wekerle Sándor vagy Jászi Oszkár (➝13) ne is beszéljünk. Másrészt akaratlanul is szert tett olyan előnyös tulajdonságokra, amilyenekkel a magyar politikai elit nagy része nem rendelkezett. Sokat utazott, San Franciscótól Indiáig, és nemcsak nyelveket tanult meg, de míg a „harmadik nemzedék” vezérférfiai tájékozódása középpontjában Németország állt, Károlyi jól ismerte az USA-t és Nyugat-Európát, és tisztában volt annak gazdasági fölényével, az USA nálunk lebecsült hadiipari potenciáljával. Sokat tanult nagybátyjától, az agrárius Károlyi Sándortól és rokonától a pacifista, a Nyugatot szintúgy ismerő és a tisztességet a politikában is fontosnak tartó Apponyi Alberttől.

Alaptalanul vádolták kielégítetlen becsvággyal: 34 évesen lett az OMGE, a nagy- és középbirtokosok nagy hatalmú érdekképviseletének elnöke, és bár ott inkább reprezentált, mint vezetett, fontos kiegyenlítő szerepet játszott, és csak 1912-ben, Tisza erőszakos politikájának reakciójaként lett a ’48-as párt egyik vezetője.

Bár ellenezte a háborút, annak első évében Apponyihoz hasonlóan lojális maradt. Olaszország hadba lépése és ezzel az erőviszonyok végzetes romlása után hiába próbálta rábírni Apponyiékat a szakításra a lojalitással. Így végül 1915. december 7-én saját hangján szólalt meg a Képviselőházban. „Rettenetes öldöklésnek” nevezte a háborút, és befejezését követelte, továbbá általános választójogot, a cenzúra megszüntetését és a háború után független Magyarországot.

A Népszava tisztító viharnak nevezte beszédét. A baloldali sajtó, egyes írók addig is felléptek a háború ellen, de hangjukat a cenzúra elfojtotta. A képviselőházi beszédeket azonban nem lehetett cenzúrázni, és a parádi földesúr néptribun lett.

1916 júliusában formálisan is szakított a régi ’48-as párttal, saját pártot alapított, amelyhez a parlamentben ugyan csak mintegy 25 képviselő csatlakozott (a függetlenségi képviselők alig több mint negyede), de a parlamenten kívül népszerűsége napról napra nőtt, és mind többen őt tekintették az új Magyarország vezérének.

Ferenc József halála után az új király elbocsátotta a Tisza-kormányt, Károlyi egy ideig támogatta az új kormányt, de miután a király és kormánya nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, 1918. január 25-én a Károlyi-párt képviselője, Batthyány Tivadar kilépett a Wekerle-kormányból.

Kétpólusú folyamat indult ezzel. A kormány emberei támadták, rágalmazták Károlyit, azzal vádolták – alaptalanul –, hogy az ellenséggel cimborál, de ezzel csak növelték népszerűségét a békére vágyó közvéleményben. Sőt még olyan – szintén alaptalan – reményeknek is tápot adtak, hogy a frontokon felül kerekedő ellenség majd jobb békefeltételeket ad egy Károlyi-kormánynak. Egyes miniszterek eljárást indítottak volna Károlyi mint hazaáruló ellen, de Bécs leállította őket: ott számítottak Károlyira mint végső megoldásra. 1918 októberére annyira megnőtt Károlyi népszerűsége, hogy a király fontolgatta miniszterelnöki kinevezését, kihallgatáson is fogadta október 26-án Gödöllőn, sőt közölte vele: „elhatároztam, hogy önt magyar miniszterelnökömmé kinevezem”. Másnap azonban meggondolta magát, és Hadik Jánost bízta meg kormányalakítással. „És akkor majd nekem kell Mihályt lecsukatni?” – kérdezte félig tréfásan barátaitól Hadik.

A pesti utca másképp döntött. Október 30-án tömegek gyülekeztek az Astoria előtt, ahol az időközben megalakult Magyar Nemzeti Tanács (➝5) ülésezett, szervezetek és intézmények egymás után jelentették be csatlakozásukat, még a fővárosi rendőrség is. Október 31-én munkakezdetkor a munkásság az MSZDP felszólítására megindult a gyári negyedekből a Belváros felé. Kora reggel József főherceg, a király magyarországi megbízottja („homo regius”) telefonon felszólította Károlyit: azonnal jelenjen meg a Várban, hogy a király nevében kinevezhesse miniszterelnöknek. (HT)

Jászi Oszkár „bábja” volt-e Károlyi Mihály?

Az 1918–1919-es forradalmak vezetőinek emlékezete úgy vált ketté az ellenforradalmi irodalomban, hogy Kun Bélához (➝19, ➝24, ➝25, ➝43, ➝46) rendelték az erőszakosságot, míg Károlyi Mihályhoz (➝2, ➝4, ➝7, ➝8, ➝20, ➝69) a tehetetlenséget, a Tanácsköztársasághoz a terrort, a Károlyi-rendszerhez a szétesést. Emiatt arról, amit a Tanácsköztársaság kapcsán az egykori eseményeket bőven kiszínezve bíráltak, vagyis a kormány terrorját, (➝20) az 1918. őszi eseményekről írva rendre megfeledkeztek, pedig a Károlyi-időszakban olykor a lázongók legéppuskázásától sem riadt vissza a Népköztársaság karhatalma. Hasonló okokból nem engedte meg a „gyenge”, „magatehetetlen” Károlyi toposza, hogy a Népköztársaság miniszterelnökét, majd köztársasági elnökét önálló – még ha hibás – politikai döntéseket egyedül hozni képes vezetőként szerepeltessék a polgári demokratikus forradalom történetét bemutató Horthy-kori kiadványokban (történeti munkákban, pamfletekben és visszaemlékezésekben egyaránt). A „tehetetlen báb” képe megkövetelte, hogy e leírásokban mindig legyen valaki, aki rángatja.

A „bábos” személyével kapcsolatban két változat létezett: az egyik szerint Károlyi Mihály felesége, Andrássy Katinka, vagyis a korabeli gúnynevén „Bolsi Kata” volt az, aki Károlyit irányította. Andrássy Katinka azonban mindvégig tagadta, hogy komolyabb befolyása lett volna Károlyi döntéseire. A másik elképzelés szerint Jászi Oszkár lett volna Károlyi Mihály mestere, akit így – miután Jászi Oszkár a legradikálisabb szabadkőműves tömörülés, a Martinovics Páholy vezetője volt – a szabadkőművesek (➝4) vagy – a nyíltan antiszemita kiadványok szerint – a „zsidók” irányítottak. Például az A zsidók rémuralma Magyarországon 1919. március 21-től augusztus hó 1-ig című kiadvány szerint a magyarok megtévesztésére a „zsidó” érdekeket szolgáló „nemzeti tanácsnak nevezett synhedrion” (szanhedrin, vagyis zsidótanács) „díszkeresztényeket” tett a „kirakatba”, mint Károlyi Mihályt és a Nemzeti Tanács elnökét, Hock János plébánost. Ahogy a kiadvány állította: „Károlyi személyének parfümjével nyomták el a nemzeti tanács foghagyma illatát” (sic!). (A fokhagymaszaggal kapcsolatos antiszemita képzet egy a 19. század második felében elterjedt közép-kelet-európai motívum volt, amely visszatérően helyet kapott az antiszemita kiadványokban.)

Károlyi Mihályt azonban nem 1918 őszén „találta ki” Jászi Oszkár, sőt nem is kellett kitalálnia. Károlyinak még nem volt szoros kapcsolata Jászi Oszkárral akkor, amikor az 1912. júniusi parlamenti kivezettetése után már minden újságolvasó megismerhette a nevét; amikor 1914-ben Kossuth Ferenc halálát követően az Egyesült Függetlenségi és 48-as Párt elnöke lett, és amikor 1916-ban saját pártot alakított. Kettejük barátságának és politikai szövetségének kezdete 1917 novemberére datálható, amikor az oroszországi bolsevik hatalomátvétellel egy időben Svájcban találkoztak. Bár Jászi valóban nagy hatással volt Károlyira, a közeledés kölcsönös volt: míg Jászinak a nemzetiségi kérdéssel (➝13) kapcsolatos nézetei hatottak a Függetlenségi Párt nacionalista közegéből érkező Károlyira („Jászi megértette velem, hogy a szabadságjogokat nem lehet fajok szerint osztályozni és amellett a demokrácia dobját is ütni” – ahogy Károlyi egy 1941-es levelében írta), Jászi a béke kérdésében tett magáévá a Károlyiéhoz hasonló álláspontot. (➝7) Közel másfél évtizedig tartott a barátságuk és a politikai szövetségük, amikor is Jászi Oszkárnak az addigra kommunistaszimpatizánssá és szovjetbaráttá vált Károlyit bíráló „A Károlyi sphinx” című 1930-as cikkét követően átmenetileg eltávolodtak egymástól. Károlyi – mint annyi mindenki másra sem – ekkor az őt visszahúzni akaró Jászira sem hallgatott. (CSP)

„Szabadkőműves” volt-e a Károlyi-kormány?

A 18–19. századi Nyugat-Európában elterjedt volt a szabadkőművesség, így a Kossuth-emigráció számos kiemelkedő alakja is csatlakozott hozzájuk. Virágkora Magyarországon a dualizmus évtizedeire esik. Elsősorban a jótékonyság előmozdításával foglalkoztak, de alkalmasak voltak társadalmi kapcsolatok keresésére is. Az elterjedt rágalmakkal szemben, határozott politikai arculatuk nem volt, általában a tágan értelmezett „haladás”, felvilágosultság előmozdítóinak tekintették magukat, de kormánypárti politikusok is tartoztak közéjük, mint Szterényi József, Wekerle Sándor, Vázsonyi Vilmos, sőt a Tisza-párt számos tagja is. A Szociáldemokrata Párt szakszervezeti vezetői erős averziót éreztek a „polgári” szervezettel szemben, annyira, hogy az 1918. februári kongresszus kötelezte a párt tagjait a kilépésre a szabadkőműves páholyokból. Másrészt a katolikus egyház sem rokonszenvezett velük a szabadgondolkozás iránti nyitottságuk miatt – 1884-ben egy pápai enciklika egyenesen a sátán szolgáinak nevezte őket. A katolikus egyház elutasító magatartásának egyik oka, hogy tagságuk nagy része zsidó volt. Utóbbiak főleg azért igyekeztek páholytagok lenni, hogy megkönnyítsék társadalmi, társasági befogadásukat, és ennek érdekében szívesen nyúltak zsebükbe is valamely jótékonysági akció keretében.

Így semmi csodálatos sincs abban, hogy a Károlyi-kormány polgári tagjai között is voltak szabadkőművesek, mint Jászi Oszkár, (➝13) Berinkey Dénes és Szende Pál. (Korábban szabadkőműves volt Kunfi is, (➝62) de neki éppen a fenti párthatározat miatt, ki kellett lépnie). Szabadkőműves volt a Károlyi-kormány több államtitkára és publicista, művész híve is, többen a Nemzeti Tanács tagjai. Magának Károlyinak soha nem voltak szabadkőműves kapcsolatai.

A Tanácsköztársaság más polgári szervezetekhez hasonlóan a szabadkőműves-páholyokat is betiltotta. Működésüket az ellenforradalmi rendszer negyedszázada alatt sem engedélyezték, amiben részük volt a szélsőséges sajtó (➝81) által terjesztett rémmeséknek.

A Károlyi-kormány összetétele a forradalom előtti kormányokhoz hasonlítva:

A Károlyi-kormánynak, a változások figyelembevételével 13 tagja volt. Közülük 3 nagybirtokos arisztokrata (Károlyi, Festetics Sándor, Batthyány Tivadar grófok), 1 nemes (Bartha Albert), 8 polgár, értelmiségi, 1 szakmunkásból lett szocialista politikus (Garami Ernő). Foglalkozás szerint 3 katonatiszt, 1 tanár, 3 jogász, főtisztviselő, 5 politikus, képviselő. Pártállás szerint 4 függetlenségi Károlyi-párti, 2 szociáldemokrata, 2 polgári radikális 5 pártonkívüli – utóbbiak közül egy a függetlenségi, egy a radikális párthoz állt közel; a régi rendszerben csak Nagy Ferenc miskolci polgármester töltött be vezető állást a közellátás elismert vezetőjeként.

A Károlyi-kormánynak négy zsidó származású (Garami, Jászi, Kunfi), de csak egy izraelita vallású tagja volt (Szende Pál). Az izraelita egyházakkal vagy szervezetekkel egyiküknek sem volt kapcsolata. E tekintetben tehát átmenetet képezett a háborús és a forradalmi kormányok között.

Ugyanis míg 1910 előtt egyik magyar kormánynak sem volt zsidó származású tagja, az 1910–1917 közötti munkapárti kormányoknak már volt, nem is egy: Tisza István, a tőke és nagybirtok összefogását akarta, a háborúra való felkészülés jegyében. 1910-től Hazai Samu honvédelmi, 1913-tól Harkányi János kereskedelemügyi miniszter és Teleszky János pénzügyminiszter, vagyis az 1913-as Tisza-kormány minisztereinek 30٪-a volt zsidó származású. Ez a nagytőke, a hadiipar előtérbe kerülését jelentette, egyben bizonyos irányú modernizációt is. A miniszterek döntő többsége volt arisztokrata – közülük is több frissen bárósított polgár – a többi köznemes, kivéve a polgári származású Balogh Jenő jogászprofesszort.

Az 1917–1918-as háborús kormányok minisztereinek ugyancsak többsége arisztokrata, néhány kivétellel (maga Wekerle Sándor is polgár). 1-2 zsidó származású itt is van, sőt az első izraelita vallású magyar miniszter: Vázsonyi Vilmos.

Az 1919. januártól márciusig működött Berinkey-kormány (➝20) annyiban különbözött a Károlyi-kormánytól, hogy tagjai közt nincs arisztokrata, volt viszont négy eredetileg fizikai dolgozó: Böhm Vilmos, (➝55) Garami Ernő, Peidl Gyula munkásból lett szakszervezeti vezető, és Szabó István, a Kisgazdapárt vezére. A többi köznemes vagy diplomás értelmiségi. És a Károlyi-kormányhoz hasonlóan, négyen voltak zsidó származásúak, közülük egy izraelita vallású. Végül a Berinkey-kormány új vonása volt évtizedek után: tagjai között nem volt hivatásos katonatiszt. (HT)

Miért nem tartóztatta le Lukachich a Nemzeti Tanács tagjait?

1918 októberének végén, a fokozódó forradalmi helyzetben a bekeményítés jegyében nevezték ki 1918. október 26-án Budapest városparancsnokának az olasz frontot megjárt, a katonaszökevények elleni kegyetlen fellépéséről hírhedt Lukachich Gézát, aki késznek mutatkozott arra, hogy erővel verje le a forradalmi megmozdulásokat. Az október 28-i „lánchídi csata” megmutatta, hogy valóban nem ijedős Lukachich, a tüntetők és a karhatalom összecsapásának legalább négy halottja és 50-60 sebesültje lett. Másnap délelőtt, a Wekerle-kormány utolsó minisztertanácsi ülésén pedig a statárium kihirdetését, öt napilap betiltását, valamint Buza Barna és Fényes László letartóztatását javasolta. A javaslatot azonban a végóráit élő Wekerle-kormány elvetette, a döntést a távozó kormánytagok a következő – hivatalosan végül meg sem alakult – Hadik-kormányra kívánták hárítani.

Az október 29-ről 30-ra virradó éjszaka az új miniszterelnök, Hadik János a lakásán találkozott az odarendelt városparancsnokkal és Sándor László rendőrfőkapitánnyal. Utóbbi nem tartotta komoly fenyegetésnek, hogy a rendőrség csatlakozik a Nemzeti Tanácshoz, noha később utódja, Dietz Károly rendőrfőkapitány éppen ezt nevezte meg a legdöntőbb forradalmi eseménynek. Lukachich is magabiztos volt, bár utólag elismerte emlékiratában, hogy ugyanabba a hibába esett, mint a rendőrfőkapitány, amikor a „kedvezőtlen tapasztalatok” ellenére sem akarta tudomásul venni, hogy a katonai fegyelem már teljesen felbomlott. És nemcsak a katonaság lázadt fel, (➝6) annak is nagy jelentősége volt, hogy a forradalom mellé álltak a József Telefonközpont dolgozói. Már egy évvel korábban, 1917 októberében sztrájkoltak az ugyan „kisasszonynak” és „nagysádnak” szólított, de reggeltől estig nehéz fizikai munkát végző, rosszul megfizetett kezelőnők, 1918. október 30–31-én pedig lehallgatták Lukachich beszélgetéseit, és nem továbbították a Nemzeti Tanács elleni parancsokat.

Jászi Oszkár érzékletesen írta le az 1918–1919-es forradalmakról írt visszaemlékezésében, hogy: „A forradalmakat nem csinálják, a forradalmak születnek […] jóformán mindennek az ellenkezője történt, máskor történt és mások által történt, mint ahogy a forradalom szellemi táborkara akarta vagy képzelte.” Lukachich ezt nem értette: október 30-án este karhatalmának emberei körbevették az Astoria szállodát, de az összegyűlt, hullámzó forradalmi tömeg hatására azok parancsnokaikat elhagyva, átálltak a forradalom oldalára. Lukachich pedig ekkor már azokat se látta viszont, akiket az „esküszegők” letartóztatására küldött. Az október 30–31-én Lukachich a sorozatos pofonok után – parancsmegtagadások, átállások, a telefonközpont ellenállása – végül a budai Várból, a miniszterelnökség épületéből már csak annyit tudott jelenteni IV. Károlynak a közvetlen telefonvonalon, hogy alig maradt reménye parancsai végrehajtására. Lukachich után Hadik János beszélt az uralkodóval, és javasolta Károlyi Mihály miniszterelnöki kinevezését. (➝2)

Október 31-én este jelentették be a forradalmi tömegnek, hogy az uralkodó kinevezte Károlyit miniszterelnökké, Budapest népét azonban ekkor már nem érdekelték IV. Károly döntései sem, (➝80) nemhogy Lukachich Géza városparancsnoké. Vagyis arra a kérdésre, hogy miért nem tartóztatta le Lukachich a Nemzeti Tanács tagjait, és miért nem fojtotta vérbe a forradalmat, nagyon egyszerű a válasz, amelyet a városparancsnok úgy fogalmazott meg a memoárjában, hogy már „nem volt kivel lövetni”. (CSP)

Harcosokat vagy fosztogatókat nem akart látni Linder Béla?

Az első világháborút követően a vesztes országokban elterjedő tőrdöféselméletek szerint mind Németország, mind az Osztrák–Magyar Monarchia a hátországban kitört, a szociáldemokraták, kommunisták, szabadkőművesek stb. által „szervezett” – forradalmak miatt vesztették el a háborút (Tormay Cécile is ezt a nézetet képviseli a Bujdosó könyvben). A tőrdöféselmélet azonban felcserélte az okot az okozattal, mert valójában éppen fordítva történt: a forradalmak azért törtek ki, mert Németország és az Osztrák–Magyar Monarchia elvesztette a világháborút. Tisza István (➝1) is elismerte ezt az őszirózsás forradalmat két héttel megelőző, a képviselőházban 1918. október 17-én tett kijelentésével: „ezt a háborút elvesztettük”. Jászi Oszkár úgy emlékezett a forradalom előtti hetekre, hogy mindennaposak voltak a dezertálások, az erőszak, a fosztogatások, és végül a fölbomlott hadsereg hazaszivárgása vezetett a forradalomhoz. (➝54, ➝65, ➝77) Az engedelmességet megtagadó katonák voltak azok, akik a forradalom jelképét is megválasztották azzal, hogy a sapkájukról levágott K betűs jelvényt vagy éppen a kétfejű sassal díszített gombok helyébe virágokat tűztek, mégpedig őszirózsát. Ezekből a közelgő halottak napja miatt rengeteg volt található Budapesten is: a fellázadt katonák nem egyszer a temetőkből szerezték a virágokat, mintegy kifosztva a sírkerteket. Ugyanúgy, ahogy a dühös katonák a szatócsboltokat és a borospincéket is előszeretettel törték fel vidéken.

A Károlyi-kormánynak már nem kellett felbomlasztania a hadsereget, mert már egy felbomlott hadsereget örökölt, és ez óriási problémát jelentett az 1918. október 31-én az ország élére kerülőknek. Ezzel tisztában volt a leghírhedtebbé vált magyar hadügyminiszter, Linder Béla is, az őszirózsás forradalmat támadó ellenforradalmi irodalom kedvelt céltáblája. Linder honvédtüzér törzskari ezredesként zászlóalj-, majd ezredparancsnokként három évet szolgált az első világháborúban, 1917 nyarán azonban súlyosan megrokkanva, súlyosan megrongált idegekkel tért haza Magyarországra, és hogy helyzetét súlyosbítsa, idegi eredetű problémái elől az alkoholizmusba menekült. Mivel a forradalom előtt kapcsolatba került az MSZDP-vel, a szociáldemokraták támogatása révén – de pártonkívüli „szakemberként” – került be a Károlyi-kormányba, amelyben 1918. november 1-jétől viselte a hadügyminiszteri tisztséget. Linder, bár Károlyihoz hasonlóan pacifista nézeteket képviselt, az elhíresült „nem akarok több katonát látni” kijelentésével, amelyet az Országház téren (a mai Kossuth téren) elmondott 1918. november 2-i hadügyminiszteri bemutatkozó beszédében tett, elsősorban azokra a hazatért, nem engedelmeskedő, elégtételt követelő katonákra utalt, akik komolyan veszélyeztették a közbiztonságot – vélhetően közülük kerültek ki Tisza István gyilkosai is. (➝1) Hornyák Árpád történész megállapításával élve: Linder kijelentése „szerencsétlen mondat volt egy szerencsétlen történelmi pillanatban”, maga Károlyi Mihály is „ügyetlen nyilatkozatnak” nevezte utóbb az elhíresült kijelentést. Linder maga úgy értelmezte azt: „A fellázadt katonaságot teljes egészében le akartam szerelni, és helyette az új demokratikus [rend] védelmére megbízható, még a harctéren küzdő tisztek vezetése alatt nemzetőrséget szervezni. Mert kik maradtak vissza? Csak a selejtes elemek, hogy fegyverrel a kezükben a zavarosban halásszanak.”

Linder Béla azonban személyében alkalmatlan volt a program végrehajtására, például a katonatanácsok felszámolására (➝11), és november 9-én távozott is a hadügyminiszteri székből, noha egészen december 6-ig tárca nélküli miniszterként a kormányban maradt. Akkor a Károlyi-párt „jobbszárnyának” követelésére végleg el kellett hagyni azt. Linder későbbi szerepét Baranyában (➝85) valóban bírálni lehet – „kalandorsága” miatt utóbb Károlyi és az októbrista emigráció is szakított vele –, de abban, amiért rendre vádolni szokták, hogy ő lett volna az, aki „felbomlasztotta” a hadsereget, teljesen ártatlan. (CSP)

„Ilyen mélyre süllyedtek önök?” – Helyes volt-e megkötni a belgrádi egyezményt?

Miután 1918. október 16-án IV. Károly király felszólította a Monarchia népeit nemzeti tanácsaik megalakítására (➝80), megkezdődött az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlása, amely már október 4-én békét kért a győztesektől, és október végén megindultak a fegyverszüneti tárgyalások. (➝53) Ezek már nem harcban álló felek tárgyalásai voltak: a győztesek diktáltak. A magyar képviselőház felmondta a dualizmust: Magyarország csak perszonálunióban áll Ausztriával, vagyis csak az uralkodó személye köti össze őket. (➝52)

Furcsa helyzet állt elő. A király tárgyalt új magyar kormánya megalakításáról, de döntést a forradalomig nem hozott, a lemondott kormányt viszont nem is tájékoztatta a fegyverszünetről. Arról az uralkodónak alárendelt főparancsnokság (AOK, Armeeoberkommando) tárgyalt az ellenséggel a megszűnt Monarchia nevében. A magyar kormánnyal meg sem beszélték, hol, kivel, miről tárgyalnak, és Szurmay Sándor magyar honvédelmi miniszter kérdéseit válaszra sem méltatták. Mivel IV. Károlyt és az AOK-ot már csak Ausztria új, déli határai érdekelték, elfogadták, hogy az olasz főparancsnoksággal tárgyaljanak Padovában. A Magyarországot érintő frontokkal – a románnal és a balkánival, ahol a szerb és a francia expedíciós hadsereg gyorsan nyomult előre a magyar és a horvát határ felé – nem törődtek. Horvátország elszakadását de facto elismerték, a flottát Horthy főparancsnok az uralkodó parancsára már a fegyverszüneti tárgyalások megkezdése előtt átadta a Szerbiával egyesülő Horvátországnak. A független államként, hadviselő félként diplomáciai szinten nem létező Magyarországgal egyelőre senki sem foglalkozott.

Az időközben megalakult Károlyi-kormány (➝4) felismerte a veszélyes helyzetet; egyrészt nem volt kontaktusa az olasz fronton harcoló magyar ezredekkel, másrészt senki sem állt kapcsolatban a délről közeledő francia–szerb hadsereggel.

A Károlyi-kormány új hadügyminisztere, Linder Béla (➝6) tüzér törzskari ezredes, miután tájékozódott Szurmaynál, azonnal kérte, hogy Padovába utazhasson, azonban az AOK nem járult hozzá, hogy Linder vagy Károlyi részt vegyen a padovai tárgyalásokon. Linder a teendők tisztázására Cseresnyés honvédhuszár alezredest küldte az AOK badeni főhadiszállására, akivel ott közölték: miután Magyarország déli határainak védelme rájuk már nem tartozik, hozzájárulnak az olasz és francia frontokon küzdő magyar egységek hazatéréséhez.

Az AOK ugyan októberben még alakított egy bizottságot az ellenség balkáni erőivel kötendő fegyverszünet előkészítésére, de a magyar forradalom után ezt már nem látta saját feladatának. Ezért Arthur Arz von Strassenburg vezérkari főnök november 1-jén értesítette Károlyit: feloszlatta ezt a csoportot, és annak két magyar alezredesét a magyar kormány rendelkezésére bocsátja, hogy most már az gondoskodjon a balkáni francia és szerb sereggel folytatandó tárgyalásokról és a déli magyar határ védelméről.

Tehát nem Károlyi ötlete volt, mint az irodalom sokáig állította, hogy Belgrádba utazzon. Az Arz által rendelkezésre átadott Dormándy Géza alezredes november 4-én már Belgrádból jelentette Lindernek: a balkáni francia főparancsnok, Franchet d’Espèrey szerint a 3-án aláírt padovai fegyverszünet csak az olasz frontra vonatkozik és Belgrádba várja a magyar kormány képviselőit, akiknek küldi is fegyverszüneti feltételeit. Linder (➝6) még próbálkozott a francia tábornok kész helyzet elé állításával: másnapi válaszában közölte vele, hogy a fegyverszünetet Padovában Magyarország nevében is megkötötték, és a szerződést aláíró Viktor Weber von Webenau vezérezredes távirata szerint „a magyar határ demarkációs vonal”. Ez így nem volt igaz, és a francia marsall nem is válaszolt Lindernek. De miután neki sem volt felhatalmazása fegyverszünet kötésére, mint az olaszoknak, óvatosan csak „katonai konvenciót” ajánlott, aminek lényege a Délvidék – és Pécs, Baja – szerb megszállása volt a békekötésig. Károlyi november 7-én – tragikomikus módon a Millennium nevű hajón – Belgrádba utazott. A feltételeket akkor nem írta alá azzal, hogy kormánya elé kell terjeszteni azokat. Ámde nem volt más megoldás: Linder november 13-án Belgrádba utazott, és a kormány nevében aláírta a „katonai konvenciót”.

Károlyi kíséretében volt belgrádi útján kormánya tagjai közül Jászi Oszkár, (➝13) a Nemzeti Tanács (➝5) részéről Hatvany Lajos, a munkástanács képviseletében Bokányi Dezső, a katonatanács elnöke, Csernyák Imre százados és több szakértő. Sokat idézték a francia tábornok szavait, aki, amikor Károlyi bemutatta neki Csernyákot, így kiáltott fel: „ilyen mélyre süllyedtek önök?!” Ez a számára a katonai fegyelem végét jelentő katonatanács hivatalos elismerésére vonatkozott, és nem az egész magyar küldöttségre, hiszen mikor Bokányit mutatták be neki, az ő jelenlétére nem tett hasonló megjegyzést, sőt megkérdezte, tud-e franciául, és kérte: fordítsák le szavait „a munkások vezérének, mert ez elsősorban a szegény embernek szól. Az nem utazhat el Svájcba, ha baj van”. (HT)

Kikiáltották-e a köztársaság elnökévé 1918. november 16-án Károlyi Mihályt?

Nem. 1918. november 16-án csak a Köztársaságot kiáltották ki. Mindenki természetesnek találta, hogy a függetlenné vált Magyarország köztársaság lesz, és annak első elnöke Károlyi Mihály, de az október 31-én megalakult Károlyi-kormány (➝4) pártjai nem akarták elsietni a formaságokat. Ennek több oka volt. Az egyik: szerették volna úgy lebonyolítani az elszakadást Bécstől, hogy Magyarország területi egysége lehetőleg fennmaradjon (a már elszakadt Horvátország nélkül). Ezért szerettek volna mielőbb megegyezni a Szlovák és Román Nemzeti Tanáccsal és a többi nem magyar nemzetiséggel, nem állítva őket olyan kész helyzet elé, amit esetleg nem fogadnak el.

Még arra is gondolni lehetett – bár a forradalom napjaiban senki sem nyilatkozott a királyság mint államforma mellett –, hogy később lehetnek, akik nem értenek egyet egy ilyen forradalmi döntéssel. Bár a budapesti nép követelésére Károlyi november 1-jén visszavette a királyra tett esküjét, hasonló köztársaságpárti megnyilvánulások híre érkezett vidékről is. Ezért november 1-jén este a forradalmi Magyar Nemzeti Tanács (➝5) nyilvános ülésén úgy határoztak: az általános, titkos, nőkre is kiterjedő választójog alapján 6 héten belül választásokat tartanak, és az így megválasztott Alkotmányozó Nemzetgyűlés dönt az államformáról, az államfő személyéről, az új kormányról és demokratikusan legitimálja a köztársaság határait is.

Hamarosan újabb legitimációs problémák merültek fel. A szerb hadsereg gyorsan megszállta a számára kijelölt területet, a Román Nemzeti Tanáccsal pedig nem sikerült megegyezni. (➝13, ➝78) Kérdésessé vált, hogy biztosítani lehet-e a megszállt területeken a demokratikus választásokat, ezért a kormány úgy döntött, vár még, de legalább a köztársaságot haladéktalanul kikiáltják.

Ez meg is történt november 16-án az Országház téren (ma Kossuth tér). Mintegy 200 ezer főnyi tömeg gyűlt össze, hogy a vidéki nemzeti tanácsok (➝64) küldötteivel együtt kikiáltsa a „Népköztársaságot”. Mindenki azt hitte, hogy egyben kikiáltják Károlyit a Magyar Népköztársaság első elnökévé, a tömegben ezt hirdető feliratok jelentek meg: ő azonban nem vállalta ezt, meg akarta várni a szabályosan megválasztott nemzetgyűlés összeülését.

Az események utólagos ismeretében rossz döntésnek kell tartanunk a választások halogatását; a megszállás folytatódott, a választásokra végül nem is került sor, hiba volt adott körülmények között a ragaszkodás a demokratikus formaságokhoz. Ügyesebben járt el a Román Nemzeti Tanács, amely nagyobb előkészítés nélkül összehívta december 1-jére, Gyulafehérvárra (➝78) az erdélyi románság mintegy 100 ezer képviselőjét, és kimondták a csatlakozást Nagy-Romániához – máig ez a gyűlés az egységes Románia létrejöttének a legitimációs alapja. (HT)

Ki volt a rejtélyes dr. Sebestyén Emil?

A végét járó Osztrák–Magyar Monarchia forradalmasításának elősegítésére már 1918 nyarán érkeztek haza egykori hadifoglyokból bolsevikká lett párttagok Magyarországra – a tomszki hadifogolytábor antimilitarista csoportját Kun Bélával és Münnich Ferenccel együtt létrehozó Seidler Ernő vezetésével –, ők nagyjából 40-50-en lehettek (de persze jóval nagyobb számban érkeztek haza a nem beszervezett, csak bolsevik eszmétől „fertőzött” hadifoglyok). A magyarországi pártalakításra azonban csak 1918 októberében érett meg a helyzet. Ezt jelezte Kun Bélának a Pravdában megjelentetett „Elvégeztetett!” című cikke, amelyben a korábbi szociáldemokrata párttag (átmenetileg) lemondott a „burzsoázia uralmával megalkuvó” Magyarországi Szociáldemokrata Párthoz fűzött utolsó reményeiről is, és kinyilvánította egy magyarországi kommunista párt megalakulásának szükségességét.

Az Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt magyar csoportja 1918 márciusában szerveződött meg a moszkvai Drezden szállóban Kun Béla elnökletével, és Leninnel, Buharinnal és Szverdlovval egyeztetve ennek a csoportnak a tagjai vállalták magukra, hogy hazatérnek Magyarországra a Kommunisták Magyarországi Pártjának megalakítása céljával. Ennek megszervezését valóban pénzzel támogatta Szovjet-Oroszország – innen ered a „guruló rubelek” toposza. Kun Béla Magyarországra történő kalandos hazatérésének történetét először a kommunista pártot nem sokkal később elhagyó Nánássy György beszélte el az 1919-ben megjelent alapvetően rágalmazó füzetében, de az abban elmesélt történetet később Münnich Ferenc és mások is megerősítették. E szerint Kun Béla és társai az 1918. november 4-i utolsó értekezletet követően november 6-án indultak el Moszkvából. Eredetileg Németországon keresztül utaztak volna Magyarországra, de miután november 5-én éppen diplomáciai konfliktus zajlott le Németország és Szovjet-Oroszország között (Berlinből kiutasították a szovjet állam követét), a másik utat választották, ahol a zavaros ukrán területeken, majd az osztrák–magyar ellenőrzéseken át kellett hazajutniuk. Kun Bélát frontról érkező ezredorvosnak álcázták, egy dr. Sebestyén Emil névre szóló igazolványt kapott, és sikeresen játszotta el az antibolsevista ezredorvost. Ha kellett, tisztek előtt ecsetelte a bolsevista rémtetteket – a legenda szerint még Kun Béla tetteire is kitérve –, és még arra is vállalkozott, hogy az egyik szállásadója beteg fiát orvosi kezelésben részesítse, hiszen nem volt más választása, ha el akarta kerülni a lebukást. A magyar határ felé vezető út utolsó szakaszát vöröskeresztes autón tették meg. November 17-én érkezett Kun Béla Budapestre, ahol Seidler Ernőnek és a mindvégig Magyarországon tartózkodó, a Galilei Körben tevékenykedő Korvin Ottónak köszönhetően már egy jól szervezett csoport várta a Kommunisták Magyarországi Pártja megalakítását, amely 1918. november 24-én történt meg a galileista házaspár, Kelen József és Kelen Jolán Városmajor utcai lakásán. (CSP)

Sikkasztott-e Kun Béla?

Kun Bélának még fiatal, kolozsvári szociáldemokrata pártember korában volt egy kínos pénzhistóriája. Ezt a személyével foglalkozó lejárató irodalom felfújta és átszínezte: lett belőle sikkasztás, bajtársi lopás (katona korában) és más hasonló. Az igazság, visszaemlékezések és Borsányi György kutatásai alapján, a következő.

A fiatal Kun kolozsvári újságíróként, a Szociáldemokrata Párt lelkes tagja volt. A párt szerzett neki állást a kolozsvári munkásbiztosító pénztárnál. Erre a pártnak lehetősége volt, amit arra használt fel, hogy a legaktívabb, de nem fizetett pártmunkásokat biztos megélhetéshez juttassa. Az így elhelyezettek aztán a biztosítónál végzett adminisztráció mellett idejük jó részében pártmunkát is végeztek. A 25 éves Kun hamarosan a segélyezési és balesetkártalanítási osztály vezetője lett.

Munkatársa, Jócsák Kálmán azt írja memoárjában: ő sokat dolgozott, hogy tehermentesítse Kunt, akit lefoglalt a pártmunka, de ismert bohémiájával a rá váró biztosítási ügyeket is gyakran elhanyagolta. Mikor az igazgatót más városba helyezték, megbízott igazgatóként Kun került a helyére, jó fizetéssel. Kun már ekkor is megosztó egyéniség volt. Egyesek becsülték, főleg politikai tevékenységéért – agitációjával nagy része volt a szövetséges, függetlenségi Apáthy István professzor törvényhatósági bizottsági taggá választásában –, más kollégái irigykedtek rá. Talán utóbbiak is részesek voltak abban, hogy napfényre került egy szabálytalansága: felvett 100 korona kiszállási díjat Kalotaszegre, de a kiszállást nem teljesítette. Valódi csalás volt, vagy rosszkor jött az ellenőrzés – nem tudni. Kun szeretett volna Győrbe kerülni, így újra küzdelem alakulhatott ki az utódlás körül. Nem tudni, hogyan járt volna el a párt az ügyben, mert jött a világháború, Kun bevonult a 21-es bakákhoz. Kapcsolata a párttal megmaradt, mert a Népszava két levelét is közölte – egyet 1915-ben még a frontról, a másikat 1917-ben már a hadifogságból. (➝9) (HT)

Irodalom

Források

Ady Lajos: Ady Endre. Budapest, Amicus, 1923

Angyal Dávid: Emlékezések. Sajtó alá rendezte: Czigány Lóránt. London, Szepsi Csombor Kör, 1971

Babits Mihály: Egyetemi előadások, 1919. Szabó Lőrinc gyorsírásos lejegyzése alapján. Sajtó alá rend.: Lipa Tímea. Budapest, Ráció, 2014

Benedek Szabolcs: Az élcsapat, avagy Tanácsköztársaság, 1919. Budapest, Pont, 2009

Böhm Vilmos: Két forradalom tűzében. Budapest, 1946

Bölöni György: Az igazi Ady. Budapest, Magyar Helikon, 1974

Burzsujhumor a diktatúra alatt. A proletárdiktatúra anekdotái. Összegyűjtötte és sajtó alá rendezte: Bíró Imre Boldizsár. Budapest, Múzsa Irodalmi és Művészeti Rt., 1919

Czakó Ambró: A vallás a kommunista társadalomban. Budapest, 1919

Csizmadia Sándor: Hol voltam a diktatúrában?! Budapest, „Pirkadás”, 1919

A diadalmas forradalom könyve. A Népkormány tagjainak, a forradalom szereplőinek és 75 magyar írónak vallomása. Szerk.: Gellért Oszkár, Budapest, Légrády, 1918

Déry Tibor: Ítélet nincs. Budapest Magvető Könyvkiadó – Szépirodalmi Könyvkiadó, 1979

Dietz Károly: Októbertől – augusztusig. Emlékirataim. Budapest, Rácz Vilmos könyvkiadóvállalata, 1920

Esterházy Miklós, gróf: Emléklapok 1918. nov. 1-től 1919. augusztus 2-ig terjedő időkből. Budapest, 1920

Fehéri Armand: A vesztegető forradalom. Politikusok, írók és hírlapírók az országpusztítás zsoldjában. Budapest, 1919

A Forradalmi Kormányzótanács jegyzőkönyvei, 1919. Szerk.: Imre Magda–Szűcs László. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1986

Fejérváry József–Gravátz József: A Szamuelly halálvonata. Vásárhely–Makó–Szentes rémnapjai. A terroristák bűnpörének főtárgyalása alkalmából. Hódmezővásárhely, Reggeli Ujság nyomdája, 1921

Garami Ernő: Forrongó Magyarország. Leipzig–Wien, 1922

Gratz Gusztáv: A forradalmak kora. Magyarország története, 1918–1920. Budapest, 1935

Jászi Oszkár: Magyar kálvária – magyar föltámadás. Két forradalom értelme, jelentősége és tanulságai. Szerk.: Veres András. Budapest, Magyar Hírlap, 1989

Julier Ferenc: Ellenforradalmi lélekkel a Vörös Hadsereg élén. Magyarság, 1927. július–augusztus

A józanság proletárkötelesség. Budapest, 1919

Károlyi Mihály levelezése, I. 1905–1920. Szerk. Litván György. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1978

Károlyi Mihály: Hit, illúziók nélkül. Budapest, Európa, 1982

Károlyi Mihályné: Együtt a forradalomban. Emlékezések. Budapest, Európa, 1967

Kemény Ferenc: Kinek a bűne a magyarországi bolsevizmus? A politikai és történeti előzmények. A Károlyi-korszak mint a szovjet-köztársaság előfutárja. Hiteles részletek a hatalom átjátszásának kulissza-titkaiból, Budapest, a szerző kiadása, 1919

Kerecseny János: A magyar Dreyfus-pör. Hová lett a Bank-gassei 140 millió? Budapest, 1925

A köztulajdonba vett műkincsek első kiállítása. Budapest, Közoktatásügyi Népbiztosság, 1919

Krúdy Gyula: A bolsi. In: Uő: A tegnapok ködlovagjai. Békéscsaba, 1925, 60–65.

Kun Béla: A Magyar Tanácsköztársaságról. Válogatott beszédek és írások. Budapest, Kossuth, 1958

Kun Béla: Válogatott cikkek és beszédek I–II. Budapest, 1966

Kun Béláné: Kun Béla. (Emlékezések.) Budapest, Magvető, 1966

Légrády Imre: A kommün fogságában. 1919. április 16. – május 2. Budapest, Légrády Testvérek, 1919

Lengyel József: Visegrádi utca. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1962

Lovászy Károly: Gyenge Szovjet. Egy csendes ellenforradalmár megfigyelései. Budapest, Bristol könyvnyomda, 1919

Lukachich Géza: Magyarország megcsonkításának okai. Budapest, Nyukosz, 1932

Mese a sör tápláló erejéről. Budapest, 1919

A Magyar Tanácsköztársaság művelődéspolitikája. Válogatott rendeletek, dokumentumok, cikkek. Sajtó alá rendezte: Petrák Katalin–Milei György. Budapest, Gondolat Könyvkiadó, 1959

A Magyar Tanácsköztársaság szociálpolitikája. Válogatott rendeletek, dokumentumok, cikkek. Sajtó alá rendezte: Petrák Katalin–Milei György. Budapest, Gondolat Könyvkiadó, 1959

„Mindenki újakra készül”, III. Az 1918-19-es forradalmak irodalma. Szerk, József Farkas. Budapest, Akadémiai Kiadó,1960

„Mindenki újakra készül”, IV. A Tanácsköztársaság publicisztikája és irodalmi élete. Szerk. József Farkas. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1967

Móricz Zsigmond: Naplójegyzetek, 1919. Szerk.: Cséve Anna. Budapest, Noran, 2006

Nánássy György: Miért léptem ki a magyarországi kommunista-pártból? A magyar kommunista-vezérek üzelmei. Budapest, 1919

Népbiztosok futása a frontról és egyéb szenzációs riportok a kommün idejéből. Szerk.: Szerényi Simon. Budapest, Kátai Albert, 1919

Örök tavasz, örök forradalom. 1848 – 1919 – 1945. Budapest, Ifjúsági Lapkiadó Vállalat, 1969

Rabságom története. Emlékalbum. A 133 napos Kommün túszainak arcképcsarnoka és élményei. Szerk.: Molnár Félix. Budapest, 1921

Siklós András: Az 1918–1919 évi magyarországi forradalmak. Források, feldolgozások. Budapest, Tankönyvkiadó, 1964

Sinkó Ervin: Optimisták. Történelmi regény 1918–1919-ből. Budapest, Noran Libro, 2010

Somogyi István: Szabadkőmívesség igazi arca. Budapest, 1929

Stettner Tamás: Tizennégy év Kun Béla életéből. Tisza István gyilkosai. Hogyan szüntették meg a nemzeti újságokat? A Kaplony utcai ellenforradalmárok. Három óráig az Országház pincéjében. Az államrendőrség forradalmárai. Riportok a rémuralom idejéből. Budapest, Egyesült könyvnyomda, 1919

Szamuely Tiborné Szilágyi Jolán: Emlékeim. Budapest, Zrínyi Katonai Kiadó, 1966

Szász Zoltán: III. emelet 12. Emlékeim a bolsevista és Markó-utcai fogházból. Budapest a szerző kiadása, 1927

A Tanácsok Országos Gyűlésének (1919. június 14. – 1919. június 23.) naplója. A Munkás- és Katonatanácsok gyorsirodájának feljegyzései alapján. Budapest, 1919

Tanúságtevők. 3/b. Visszaemlékezések a magyarországi 1918–1919-es forradalmak résztvevőitől. Szerk.: Petrák Katalin. Budapest, Kossuth, 1978

Tarján Vilmos: A terror. Fényes László előszavával. Budapest, 1919

Váry Albert: A vörös uralom áldozatai Magyarországon. Budapest, 1923

Válogatott irodalom

Ablonczy Balázs: Trianon-legendák. Budapest, Jaffa Kiadó, 2015

Apor Péter: Az elképzelt köztársaság. A Magyarországi Tanácsköztársaság utóélete, 1945–1989. Budapest, MTA BTK Történettudományi Intézet, 2014

Bárdi Nándor: Otthon és haza. Tanulmányok a romániai magyar kisebbség történetéből. Pro Print, Csíkszereda, 2013

Borsányi György: Kun Béla. Politikai életrajz. Budapest, Kossuth, 1979

Bödők Gergely: Kegyelmes urak a Gyűjtőfogházban. A vörös terror fővárosi túszai. Múltunk, 2014/4., 151–181.

Csunderlik Péter: Lukács György és a Szabadgondolat bolsevizmus-vitája. In: A forradalom végtelensége. Lukács György politika- és társadalomelmélete. Szerk.: Böcskei Balázs. Budapest, L’Harmattan, 2016, 65–81.

Csunderlik Péter: Ördögök – Károlyi Mihály és a galileisták képe a Bujdosó könyvben. In: Tormay Cécile-emlékkonferencia. 2012. október 5. Szerk.: Kollarits Krisztina. Budapest, Magyar Művészeti Akadémia, 2013, 189–217.

Egry Gábor: Etnicitás, identitás, politika. Magyar kisebbségek nacionalizmus és regionalizmus között Romániában és Csehszlovákiában 1918–1944. Napvilág Kiadó, Budapest, 2015

Fodor János: Bernády György. Politikai életrajz. Lector Kiadó – Dr. Bernády György Alapítvány – Erdélyi Múzeum Egyesület, Marosvásárhely – Kolozsvár, 2017

Fogarassy László: A Magyarországi Tanácsköztársaság katonai összeomlása. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1988

Gábor Sándorné: Ausztria és a Magyarországi Tanácsköztársaság. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1969

Gayer Veronika: Felvidékből Szlovenszkó. Magyar értelmiségi útkeresések Eperjesen és Kassán a két világháború között. Kalligram. Pozsony 2016

Gratz Gusztáv: A forradalmak kora. Budapest, 1935

Gyürey Vera–Veress József–Lencsó László: A magyar filmtörténet képeskönyve. Budapest, Osiris, 2007

Hajdu Tibor: Az 1918-as polgári demokratikus forradalom. Budapest, Kossuth, 1968

Hajdu Tibor: A magyarországi Tanácsköztársaság, Budapest, Kossuth, 1969

Hajdu Tibor: Ki volt Károlyi Mihály? Budapest, Napvilág, 2012

Hajdu Tibor: Közép-Európa forradalma. Budapest, Gondolat, 1989

Juhász Nagy Sándor: A magyar októberi forradalom története. Cserépfalvi Könyvkiadó Vállalat, Budapest, 1945

Kassák Lajos: Egy ember élete. Budapest, Szépirodalmi, 1983

Kende János: Forradalomról forradalomra. Az 1918–1919-es forradalmak Magyarországon. Budapest, Gondolat, 1979

Konok Péter: Az erőszak kérdései 1919–1920-ban. Vörösterror–fehérterror. Múltunk, 2010/3., 72–91.

Liptai Ervin: Vöröskatonák, előre! A magyar Vörös Hadsereg harcai 1919. Budapest, 1969

Litván György: Jászi Oszkár. Budapest, Osiris, 2003

A Magyar Munkásmozgalom Története, VI. Budapest, Kossuth, 1959–1960

Magyarország története, VIII. 1918–1919, 1919–1945. Főszerk. Ránki György. Szerk. Hajdu Tibor, Tilkovszky Loránt. 4. kiadás. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1988

Nagy Zsuzsa, L.: A párizsi békekonferencia és Magyarország. Budapest, 1965

Ormos Mária: A katedrától a halálsorig. Ágoston Péter 1874–1925. Napvilág, Budapest, 2011

Ormos Mária: Padovától Trianonig. Budapest, Kossuth, 1983

Romsics Gergely: Mítosz és emlékezet. A Habsburg Birodalom felbomlása az osztrák és a magyar politikai elit emlékirat-irodalmában. Budapest, L’Harmattan, 2004

Sajti Enikő, A.: Impériumváltások, revízió, kisebbség. Magyarok a Délvidéken 1918–1947. Budapest, Napvilág Kiadó, 2004

Szűts Emil: Az elmerült sziget. Pro Pannonia, Pécs, 1991

Tüskés Tibor: A Krónika (1920–1921) repertóriuma. Baranya Megyei Könyvtár, Pécs, 1978

Vörös Boldizsár: „A múltat végképp eltörölni?”. Történelmi személyiségek a magyarországi szociáldemokrata és kommunista propagandában, 1890–1919. Budapest, MTA TTI, 2004

Vörös Boldizsár: „Az állatkert lakói is összegyűltek, hogy érdekeik képviseletére bizalmit válasszanak”. A Magyarországi Tanácsköztársaság emléke a diktatúra bukása után közzétett viccekben. Aetas, 2006/3–4., 184–203.

Vörös Boldizsár: „Szamuelli repülőgépen Oroszországba szökött” – Álhírek Budapesten a Magyarországi Tanácsköztársaság idején. Budapesti Negyed, 2005/1–2., 69–92.

Utószó a második kiadáshoz

Könyvünket, Kérdések és válaszok 1918–1919-ről a sorozat céljainak megfelelően kezdettől ismeretterjesztésre szántuk. Az első világháború vége, az őszirózsás forradalom és a Tanácsköztársaság 100. évfordulója alkalmából a nagyközönség számára sokszor ismeretlen, a történészek körében azonban már bevett új kutatási eredmények segítségével szerettünk volna minél átfogóbb képet nyújtani e fontos időszak politika, katonai, diplomáciai eseményeiről és mindennapi életéről is. Tudtuk persze, hogy ezek közül számos kérdésben ádáz viták dúlnak, nemcsak a történészek között, de az aktuálpolitikában és a közönség soraiban is. Ezzel együtt a könyvünk iránt mutatkozó lelkesedés, a kedvező kritikák és persze a vásárlók száma azt sugallta, hogy sikerült megtalálnunk a megfelelő formát, hangnemet és a határozott véleményalkotás mellett is a kellő kiegyensúlyozottságot.

A fokozott olvasói igény miatt döntöttünk egy második kiadás mellett. Mivel azonban már az első változat nyomdába küldésekor is tudtuk, hogy néhány fontos témával adósak maradtunk, kisebb változtatások mellett döntöttünk. A legfontosabb hiányosság a Tanácsköztársaság gazdaságpolitikáját érintette, bár a kritikák erre kevéssé tértek ki, nehéz elképzelni a témában olyan munkát, amelyik nem foglalkozik az ipari kapacitások államosításával. Ha már változtattunk, bekerült még egy szócikk a Tanácsköztársaság színházi életéről is. Végül pedig egy harmadik kiegészítés a közellátás problémáját vizsgálja, miután az évfordulós történetírói termés keretében erről is megszületett egy kiváló összefoglalás Bódy Zsombor tollából. Tudjuk, persze, hogy ezek mellett még jó néhány további téma kínálkozna, most azonban e témák felvetését tartottuk a legfontosabbnak.

Bár könyvünk fogadtatása kifejezetten kedvező, még ha nem is nélkülözte a vitákat, némileg meglepett minket, amikor hecckampány indult egyik szerzőnk ellen a Szamuely Tiborról szóló szócikke miatt. A jobboldali sajtóban a téma egy viszonylag hozzáértő kutatója mellett, néha a történetírásban sem különösebben jártas szerzők leginkább kirohanásnak nevezhető, olykor kifejezetten manipulatív, az általunk leírtakat meghamisító írásokban „szakmai” érvekkel próbálták alátámasztani, hogy mentegettük volna a vörös terrort. Noha a Tanácsköztársaság alatt elkövetett erőszakról a történetírásban általánosan elfogadott tényeket ismertetve, külön szócikkben számoltunk be, a Tormay Cécile-féle Bujdosó könyv hitelességét (forrásértékét) firtató írás nem annak a vérgőzös szörnyetegnek ábrázolta Szamuely Tibort (Fel akart-e állítani guillotine-t Szamuely Tibor? című szócikk), ahogy az éppen akkortájt megnyílt, az aktuális hivatalos „kormány”-álláspontot tükröző kiállítás bemutatta. Felrótták még a vörös terror idézőjelbe tételét.

Meggyőzőnek nem neveznénk az elhangzott érveket, mégsem tehetjük meg, hogy a második kiadás kapcsán elhallgassuk ezt az esetet. Szamuelyről alkotott képünk tehát nem változott – a vonatkozó szócikkben továbbra is szerepel a kötetben –, a következetes szerkesztés miatt azonban a vörös terror kifejezést egységesen idézőjelek nélkül használjuk. Ettől nem változik sem az, hogy a Tanácsköztársaság előbb jól meghatározott társadalmi csoportok elleni repressziókra, később pedig ellenforradalminak tekintett csoportokkal szembeni erőszakos fellépésre épült, sem az, hogy ha csupán az áldozatok száma és nem a szabadság- és tulajdonjogok általános korlátozása alapján akarnánk megítélni a vörös terrort, a legenyhébbek közé tartozna Európában. Annak mértéke még az Osztrák–Magyar Monarchia egy-egy háborús évében állami szervek részéről elkövetett, alapvetően önkényes és jogszerűtlen represszióktól is elmaradna.

A Tanácsköztársaság azonban több volt puszta elnyomásnál. Olyan általános társadalmi forradalom kísérlete, amelyben ugyan a társadalmi viszonyok drasztikus átalakítása meghatározott csoportok rovására, rövid úton, rendeletekkel, az államhatalom segítségével történt meg, de ami éppen ezért nem az erőszakról szólt, hanem a korábbi időszakban elviselhetetlenné fokozódott társadalmi ellentmondások és konfliktusok radikális meghaladásának kísérletéről. Ahogy az az ilyen kísérletekre és időszakokra (is) jellemző, egyszerre keltett felfokozott lelkesedést, csodálatot, elfogadást, beletörődést, ellenállást, kiábrándulást és okozott szenvedést. Kötetünkkel ezt az átfogó és összetett képet szeretnénk továbbra is visszaadni.

A szerkesztő

Tematikus bontás

Forradalmak

5 Miért nem tartóztatta le Lukachich a Nemzeti Tanács tagjait?

6 Harcosokat vagy fosztogatókat nem akart látni Linder Béla?

11 A katonatanácsok és a vörös Napóleon

20 Puccs vagy forradalom? – Átadta-e a hatalmat Károlyi Mihály?

38 Beszélhetünk-e vörös terrorról a Tanácsköztársaságban?

45 Volt-e halálfej Szamuely páncélvonatán?

51 Hol volt forradalom 1918 októberében a környező országokban?

52 Miért alakult meg olyan későn a Magyar Nemzeti Tanács?

56 Kik voltak a vidéki direktóriumok tagjai?

64 Köpönyegforgatók voltak-e a vidéki politikusok?

65 Miért voltak népszerűtlenek a jegyzők?

66 Hány évre szólt a turócszentmártoni nyilatkozat?

67 Magyar forradalmár volt-e Josef Tiso?

68 Hogyan lett székely kisebbségi gróf Bánffy Miklós?

69 Károlyi Mihály volt az első és egyetlen köztársasági elnök?

71 Miért Máramarosszigeten és nem Palesztinában alakult meg a Zsidó Nemzeti Tanács?

78 Népakaratot képviselt-e a Román Kormányzótanács?

80 Mennyit ért IV. Károly manifesztuma?

84 Mi volt a medgyesi határozat?

Belpolitika

1 Kik ölték meg Tisza Istvánt?

4 „Szabadkőműves” volt-e a Károlyi-kormány?

8 Kikiáltották-e a köztársaság elnökévé 1918. november 16-án Károlyi Mihályt?

16 Ki vezette a Berinkey-kormányt?

17 Kik dúlták fel 1919 januárjában a Pesti Hirlap szerkesztőségét és miért?

19 Kik és miért verték „félholtra” Kun Bélát?

21 Miért Garbai Sándor lett a Forradalmi Kormányzótanács elnöke?

22 Miért zárták ki Csizmadia Sándort a Forradalmi Kormányzótanácsból?

23 Miért egyeztek meg a szociáldemokraták a kommunistákkal 1919. március 21-én?

34 Leköpte-e Reisz Leó az oltáriszentséget?

48 A proletárdiktatúra történetéhez tartozik-e a Peidl-kormány?

62 Miért nem maradt a Tanácsok Országos Gyűlése után népbiztos Szamuely és Kunfi?

63 Mi volt a szakszervezetek szerepe a tanácskormány lemondásában?

70 Lehetett-e keresztény egy szocialista?

81 Betiltották-e a „polgári” lapokat a kommün alatt?

86 Miért nem folytatta a Tanácsköztársaság Károlyi földosztását?

Külpolitika

7 „Ilyen mélyre süllyedtek önök?” – Helyes volt-e megkötni a belgrádi egyezményt?

12 Ki és mikor mondta ki először, hogy „Nem! Nem! Soha!”?

13 Volt-e realitása 1918 őszén Jászi Oszkár „Keleti Svájc”-koncepciójának?

24 Miről beszélgetett Kun Béla és Lenin a csepeli szikratávíró-állomás segítségével?

39 Mire szánta volna a Forradalmi Kormányzótanács a bécsi magyar követségből ellopott 140 millió koronát?

41 Hogyan kerültek korábbi császári, honvéd- és későbbi horthysta tisztek a Vörös Hadsereg élére?

42 Nagy-Magyarország határaiért harcolt-e a Vörös Hadsereg?

43 Miért fogadta el Kun a Clemenceau-jegyzéket?

44 Miért küldték Budapestre Smuts tábornokot?

53 Miért nem képviselte senki Magyarországot a padovai fegyverszüneti tárgyalásokon?

72 Melyik volt az igazi ABC?

Hadműveletek

14 Áruló volt-e a székely hadosztály?

54 Milyen haderő állt a Károlyi-kormány rendelkezésére?

59 Miért támadott a román hadsereg 1919. április 16-án, és miért állt meg két héttel később a Tisza vonalánál?

60 Miért lehetett kiverni májusban a cseh csapatokat Salgótarján és Miskolc körzetéből?

61 Milyen erőt képviselt és milyen hadműveletet hajtott végre Horthy szegedi hadserege?

Megszállás

74 Mire kellett teljhatalom egy minisztériumnak?

75 Hogyan létezhetett a Népköztársaság, ha megalakult a Tanácsköztársaság?

76 Maradtak-e magyar tisztviselők a megszállt területeken?

82 Mit ért a Lex Apponyi a megszállt területeken?

85 Miért nem Magyarországon alakult meg a Bauhaus?

Személyiségek

2 Miért Károlyi Mihály lett a forradalom vezére?

3 Jászi Oszkár „bábja” volt-e Károlyi Mihály?

9 Ki volt a rejtélyes dr. Sebestyén Emil?

10 Sikkasztott-e Kun Béla?

15 Mondta-e Ady a halálos ágyán, hogy „ez nem az én forradalmam”?

18 Hogyan lett a bankárfiú Lukács Györgyből kommunista népbiztos?

25 Tényleg voltak sírógörcsei Kun Bélának?

35 Kommunizálni akarták-e Zsófit?

37 Fel akart-e állítani guillotine-t Szamuely Tibor a mai Vörösmarty téren?

55 Miért lett Böhm Vilmos írógépszerelő a Berinkey-kormány hadügyminisztere?

Művelődés, társadalom

26 Mit ettek a népbiztosok?

27 Voltak-e orgiák a Szovjetházban?

28 Mi volt a „szovjetsör”?

29 Miből finanszírozták Budapest május 1-jei feldíszítését?

30 Mi történt a Millenniumi emlékmű királyszobraival a Tanácsköztársaság idején?

31 Mit csinált Kertész Mihály, a Casablanca rendezője a proletárdiktatúrában?

32 Elvállalta-e Szekfű Gyula, hogy történelmi materialista „vezérkönyvet” ír a kommünnek?

33 Valóban mozikká akarták-e alakítani a templomokat a kommünben?

36 Mióta nem kell belépődíjat fizetni a Margitsziget meglátogatásához?

40 Miért volt fehér a pénz?

57 Milyen viccek terjedtek a Tanácsköztársaság idején?

73 Miért kellett akció az intelligenciának?

77 Különbözött-e a nők elleni erőszak forradalomban és ellenforradalomban?

79 Elkerülhető lett volna a lakásrekvirálás?

83 Kik kaptak egyetemi katedrát a Tanácsköztársaságban?

87 Milyen festményeket láthattak a proletárok a „köztulajdonba vett műkincsek” kiállításán?

88 Mi volt az „írói kataszter”?

89 Hogyan gazdagodott meg Hermann János és fiai az üzemek szocializációjából?

90 Fogyókúrás átverés volt-e zsírközpont?

91 Megkapta-e Bernard Shaw a jogdíjat a Warrenné mesterségéért?

Emlékezet

46 Elrepült-e Magyarországról Kun Béla?

47 Mi köze a reskontót elvesztő Nyilas Misinek a Tanácsköztársasághoz?

49 Miért géppuskázza le a világot a Cserny Józsefet játszó Hobo az 1969-ben készült Agitátorok végén, és miért tiltották be a filmet?

50 Miként emlékeztek a Tanácsköztársaságra a Forradalmi Ifjúsági Napokon?

58 Hogyan találkozott Tóth Árpád a „Vörös Isten”-nel?

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Janković Milán
Borító Prosinger Lívia
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 492 3
HU ISSN 2064-3500

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0