Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Joseph Delmont

A CSAVARGÓ KRŐZUS

fordította:
Fodor Gyula

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-442-9 EPUB
ISBN 978-963-559-443-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1930 körül

a borító Walter Spies (1895 – 1942)
Sante Fe, New Mexican
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Lassú léptekkel haladt felfelé a hegyi úton a magányos vándor. Meg-megállt, mélyen magába szítta az erdő fűszeres levegőjét, hátrafordult és szomjasan, telhetetlenül nézte a tájat, amely legkedvesebb volt számára széles e világon s amelyet nem látott hosszúhosszú évek óta.

A mélyben a Duna kanyargóit, sárgán, iszaposan. (Napok óta vihar dúlt a vidéken.) A Dunán tutajok úsztak, fehér deszkákkal, cölöpökkel megrakott tutajok, a Dunacsatorna felé. Keleten óriási síkság terült el, a Marchfeld, ahol kemény leckét kapott Napóleon. A csatatér fölött repülőgépek keringtek. Ha még egyszer háborúra; kerül a sor, alighanem a levegőben dől el a hadjárat sorsa.

Most volt a nap lemenőben. A város nyugatra néző házsorainak ablakait vérvörösre izzították utolsó sugarai. Az alkony titokzatos fátyolt szőtt és beborította vele a házak tetőit s a tornyokat, amelyek évszázadok óta emelik magasba a keresztet. A ködfátyol mögül, dél felől, zöld erdők koszorúja látszott ide, felettük a Rax, a Schneeberg s az Alpes előőrse: a Wiener Wald, szőlőinek, mezőinek, árnyas fáinak ezer színárnyalatával.

A Dunán egy csavargőzös küszködött a hullámokkal. A Nordbahnbrückén vonat igyekezett a város felé.

És az erdőben dal csendült fel, ezüstös, tiszta hangon énekelte valaki, alkalmasint: fiatal leány s a dalt gitárpengés kísérte.

- Nézz le, kérlek, magasságos Úristen, - kérlelte az ezüsthang az Urat, - nézz le, légy szíves, mi reánk. Örömöd fog telni bennünk, mert boldogok vagyunk. Nem is lehetnénk boldogtalanok, hiszen nincsen párja sehol a földön édes hazánknak, Bécs városának, amelyben fiatal és öreg, fiú és leány, mindenki, ma is éppen olyan derűsen tekint a világba s éppen oly vígan él, mint élt tegnap s ezer esztendő óta mindig.

Így énekelt a hang s nem lehet kétséges, hogy meghallották ott fenn, a felhők mögött, mert a mosoly a szív derűje s a vidámság felette igen kedves volt mindig is az Égnek. Ma kétszeresen kedves lehetett, mert a vén Európában nagyon kevés derűs arccal találkozhatott a más világrészből idevetődött utas. A vén Európát ugyanis, amely még nem heverte ki a világháborút, ez idő tájt a defláció szörnyű láza rázta.

A hang a bécsiek kedélyes táj szólásában beszélgetett az Úrral s a magányos vándort, aki ennek a napnak a hajnalán érkezett vissza a Duna-parti császárvárosba, ez a tájszólás is igen-igen boldoggá tette.

Megfordult és szembe találta magát a gitáros énekessel.

Négyen jöttek lefelé a hegyről. Három fiú és egy leány. Karcsú, barna kislány volt, maga a megtestesült bécsi kedély. Az egész gyerek: egyetlen nagy mosoly. Verőfényes tekintete találkozott a vándoréval s rajtafeledkezett.

Ki tudná megmondani: miért? Ki tudná megmondani, miért siklik le a tekintet száz és száz arcról, hogy aztán egyen megálljon, megpihenjen és soha többé ne akarjon elszállni onnan? Bizonyosan van oka. Lehetetlen, hogy ne legyen.

Az egyik fiú, nyegle, koravén, karikásszemű, sápadt arcú, hadi-érettségis gavallér, rászólt a lányra:

- Csak meg ne igézzed!

A másik is ugratta:

- Ne üldözd szegényt, nem látod rajta, hogy idegen...

A vándoron ezt valóban mindenki megláthatta. Az angol globetrottereket szokás olyannak ábrázolni, mint ahogyan ő festett.

A lánynak a rendre utasítás és az ugratás arcába kergette a vért. |

- Arra nézek, akire akarok, - mondta.

Megállt.

A fiú folytatta:

- De azért ne hidd, hogy minden külföldi - milliomos. Papírkoronában - talán. Dollárban, vagy fontban - aligha. Tudod, mit olvastam ma a Pressében? Az angol munkanélküli segély annyi, hogy az angol munkanélküliek abból kényelmesen beutazhatják Európát, mint előkelő idegenek. Vigyázz, Médi, nehogy Krőzus helyett koldust fogjál magadnak.

És szemtelenül belevigyorgott az idegen képébe.

A vándor szenvedélytelen, fakó arca a koldus szótól vérvöröséé vált. Kiegyenesedett. Mellen ragadta a szájas sihedert és megrázta. A fiú ütésre emelte jobbját de az idegen elkapta az öklét és úgy megszorította vasmarkával, hogy szinte ropogott.

Amikor a fiút mellen ragadta, a fiú két társa, szorongatott helyzetben lévő barátjuk segítségére akart sietni. A leány felsikoltott:

- Nem szégyellitek magatokat? Hárman egy ellen? Gyávák!

Az idegennek el kellett mosolyodnia. De a fiúk is látták, hogy nem hárommal, hanem akár hattal is elbírna közülük ez a furcsa ember.

A vándor elengedte a falfehérre vált legénykét, udvariasan megemelte sapkáját a leány előtt - mert térdnadrágos úti ruhát viselt és úti sapkát és így szólt:

- Köszönöm, gyermekem, hogy megvédelmezett. Németül mondta. Bécsi németséggel.

Az arca megint fakó volt és szenvedély télén.

- Tudtam, hogy egyszer meg fogja járni, - szaladt ki a lány! száján, - mert sohase fér a bőrébe, mindenkibe beleköt. Pedig... nincs joga hozzá, hogy féltékeny legyen.

Kinek mondta ezt? Az idegennek? És miért mondta vajon?

A másik fiú sértődötten így szólt:

- Nem vagyunk féltékenyek... Tőlünk akár rögtön itt is maradhatsz.

S karonfogva két társát, már meg is indult velük, lefelé.

A leány dacosan hátravetette a fejét és elfordult.

- Aztán írjál...! - kiáltotta vissza a harmadik.

Az idegen csöndesen így szólt:

- Sajnálnám, ha akaratlanul ugyan, de én szolgáltatnék okot arra, hogy összekülönbözzék a barátaival...

A leány nem felelt.

- Médi! - kiáltották lentről.

A leány, hirtelen ötlettől elragadtatva, utánuk rohant.

A férfi néhány pillanatig még utána nézett, azután visszafordult, az út korlátja felé, a táj felé, amelyhez hűtlen lett.

A nap már a látóhatár széléig hanyatlott. Néhány perc múltán elmerül.

A többiek is így hagytak magamra, mint ez a kislány, - gondolta az idegen. - A többiek is így menekültek előlem. Úgy látszik, az a végzetem, hogy egyedül maradjak.

Megfordult, hogy folytassa az útját.

A leány ott állt mögötte.

- Azt hittem... azt hittem, visszament a barátaihoz.

- Csak a gitáromért, - felelte a leány.

És hozzátette:

- Tulajdonképpen ugyan velük kellene tartanom, mert a hegy tövében, Kahlenbergerdorfban, A honvéd-hez címzett kocsmában vár rám a néném... De feldühösítettek és visszajöttem.

- Mivel dühösítették fel?

Először nem akarta megmondani. Tekintete elkalandozott. A Kahlenbergen, mint valami csúf, fekete hernyó, mászott fel a fogaskerekű. A mozdony füstlobogóját ezer darabra tépték a pályamenti fák ágai, de a füstfoszlányok alattomos bosszút álltak: megfojtották a bimbóikból túlságosan korán előmerészkedő kis virágokat.

- Azt mondták, hogy kitűnően összeillünk, mi ketten. Hogy mind a kettőnkről messziről meglátni, hogy nem vagyunk úriemberek.

Könnyes lett a szeme és a hangja:

- Örökké ezzel piszkálnak... Hogy ők milyen „úriemberek”. Erezzem magam megtisztelve, hogy befogadtak a társaságba. Mert ők „patrícius” családok sarjai. Az ő apjuk már akkor gazdag ember volt, amikor az én anyám még halat árult a Karmeliták terén. Hát halat árult! Mintha az szégyen lenne! Inkább azt szégyellem, hogy anyám azt akarja, hogy minden áron velük barátkozzam. De most már elegem van belőlük. És leszámoltam velük. Engem ne boldogítson senki azzal, hogy a társaságába fogad!

A férfi felemelte a kezét, hogy megsimogassa a leány haját, amelyet aranybarnára festettek a napsugarak. De a keze feleúton megállt és lehanyatlott.

- Kár bosszankodnia, kis kisasszony. Aki bosszankodik, az, a más hibájáért önmagát bünteti. Az életből nem azt kell meglátni, ami ocsmány, hanem aminek örülni lehet. Mindig gyanús egy kissé, amikor valaki hangoztatja, hogy ő „úriember”. Ne törődjék velük. Örüljön, hogy él az édesanyja és talán édesapja is, és hogy náluk meleg otthon várja...

A leány nem tudott lakatot tenni a nyelvecskéjére. Fáradhatatlanul ömlött belőle a szó:

- És önről is, milyen gyalázatosan beszéltek. „Attól, hogy valaki knickerbokert visel - mondta a Nándi -, attól még nagy paraszt lehet. És ha százszor jószabású is a zakója, azért mégis úgy viselkedett, mint valami rongyos...”

A férfi úgy megmarkolta az út karfáját, hogy az megreccsent. Az előbb: koldus, most: rongyos. Az a két szó, amely végzetessé vált az életében.

- Mintha az, aki szegény, nem is lenne ember - zokogott a leány. - Mi, hál’ Istennek, gazdagok vagyunk. Nem is azért mondom. De ezeknek csak egy örömük van: ha mást megalázhatnak.

- Ne vegye olyan nagyon a szívére, kis kisasszony. Látja, én már kihevertem... És köszönöm, hogy együtt érez velem. Testvérke...

Mély csönd borult a hegyre. A levegő akácillattal volt tele. A közelben egy cinege hallatta félénk hangját. S a Nussberg felől kakukkszó hallatszott.

Bécs lángba borult. Ezeknek az alkonyi lángoknak azonban nem volt füstjük s a tűzoltók se igen igyekeztek eloltani azokat, talán mert tudták, hogy fecskendőik úgyis tehetetlenek a tavaszi naplementével szemben. De az égi tűzoltóság nem nézte tétlenül a nyugat felé tekintő bécsi utcák ablakaiból kicsapó lángtengert. Az égi víztartályokat: a felhőket, szilaj szél repítette a város felé. A szél úgy süvített, mint a tűzoltók szirénája. Letiporta az erdő faóriásainak koronáit. Szinte az égig verte fel a port. S az elsötétülő tájat, tűzoltó-fáklya helyett, villámokkal világította be.

A leány és a férfi még jóformán rá se eszmélhettek s már megeredt a zápor. Menekülni kellett.

- Csak fa alá ne, mert oda csap be leghamarabb a villám - mondta a férfi.

Átölelte a leány derekát, mert látta, hogy fázik s a foga is vacog félelmében.

Az ár elöntötte az utat, amely agyagos volt és csúszós. A leány cipellője tele lett vízzel. Amikor egyszer iszonyatosan megdördült az ég, Médi ijedtében megcsúszott és elvágódott. A fájdalomtól majdnem elalélt.

A férfi nem sokat habozott. Levetette a kabátját, betakarta vele a kisleányt, aztán felkapta s vitte lefelé. Nemi kellett messze mennie. Az út mentén megpillantott egy vincellér kunyhót. Terhével a karján, könnyedén átugrott az alacsony sövényen, amely a szőlőt elkerítette az úttól és meg sem állt, amíg fedél alá nem jutottak.

A zivatar olyan gyorsan vonult el, amilyen gyorsan érkezett. A zápor elcsendesedett, a felhők oszladoztak, a villámok más tájiak felett villantak meg s az égzengés messze eltávolodott.

Lentről hangok hatoltak fel hozzájuk:

- Médi! Médi!

A férfi már éppen felelni akart nekik, amikor a leány így szólt:

- Hadd kiabáljanak! Amíg a vihar dühöngött, bezzeg egyikük se gondolt rám. Hát most csak keressenek.

- Egészen átnedvesedett, Médike... Bocsásson meg, kérem, hogy a keresztnevén szólítom, de a családi nevét nem tudom.

- Engelmüller Médi a nevem.

- Engelmüller... ha bókolni akarnék, azt mondanám, hogy a két utolsó szótag teljesen felesleges.

- És ön... önt, hogy hívják?

A férfi néhány pillanatig nem adott választ. Aztán így szólt:

- Az én nevem... Hans Ultor.

- Különös név! De a szászok között, tudom, gyakoriak az ilyen latin családi nevek. Ezt a nevet azonban még sohasem hallottam. Ne haragudjék, kérem, de dermesztő egy név! Ultor, a mi nyelvünkön bosszúállót jelent.

Félénk tekintettel nézett fel a férfire:

- Végigfutott rajtam a hideg... Szinte didergek. Ugye, ön nem bécsi? Olyan, mintha angol lenne, vagy amerikai. De akkor hol sajátította el ilyen tökéletesen a bécsi kiejtést?

- Sokáig éltem külföldön, de osztrák vagyok. Bécsi. És ezt sohasem lehet teljesen elfelejteni.

Az eső elállt, elhagyták menedékhelyüket.

A levegő enyhe volt és földszagú. A szőlőben elszórt barackfákról tündöklő gyémántokként hulltak alá a vízcseppek. Ezer és ezer rózsaszínű barackvirágszirom hevert haldokolva a sárban. Száron maradt, erősebb és szerencsésebb testvérkéik szomorúan néztek le rájuk. Még egy félóra előtt békésen és boldogan virultak egymás mellett s várták a reggelt. De a sors másként határozott róluk...

- A kabátja csurom víz, Ultor úr. Nem veheti fel...

Lentről ismét megszólalt a fiúk hangja:

- Médi! Médi!

A férfi megállt.

- Menjünk arra, a Nussberg felé - indítványozta a leány. - Azon az úton is leérünk. Nem akarok többé tudni róluk.

A felhők elvonultával ugyan világosabb lett, de azért most már feltartóztathatatlanul beköszöntött az éj.

Bécs felöltötte csillogó esti köntösét. Mindenütt kigyúltak a lámpák s fellángoltak a fényreklámok. A hidak, amelyek a Duna és a Dunacsatorna fölött íveltek, gyöngysorokkal ékesítették fel magukat. Az óriáskerék a Práterben, fényekből font koszorúhoz volt hasonlatos, amely lassan forgott tengelye körül. S a Kecskebakhoz címzett kocsmából tavaszi melódiákat hozott feléjük az esti szellő, melódiákat, amelyeket már száz esztendő előtt dalolt a költő, aki Bécsben ma is él, Schubert.

- Miért hallgat? - kérdezte a leány. - Csak nem bántottam meg valamivel? Csak nem haragszik azért, amit a nevével kapcsolatosan mondtam?

A férfi egy pillanatra, alig észrevehetően, elmosolyodott. Hiszen nem az igazi nevét mondta meg a lánynak. Az igazi nevéről Bécsben nem szabad tudnia senkinek sem. Még a testvéreinek is, akik lenn laknak Sieveringben, még nekik is azt kell hinniük, hogy ő réges-régen meghalt. Aminthogy az a valaki, aki egykor, régen, elindult innen a Duna mellől, már rég nem érez és nem él, és aki ma hajnaltájit hazaérkezett, az: az és csak az, akinek a neve mondja. Bosszúálló.

- Csak elgondolkoztam, Engelmüller kisasszony.

- Szólítson Médinek...

Most már Bécs valamennyi lámpája kigyúlt.

Aspang felől kivilágított repülőgép közeledett. Olyan volt, mint egy szentjánosbogár.

- Melyik kocsmában várja a nénje?

- Azt hiszem, most már egyikben sem. Biztosan hazament már. Tudja, hogy úgy se eshetik bajom.

- Akkor, ha megengedi, hazakísérem. Ott áll a kocsim az Arany Rózsa előtt.

- A kocsija? - A kislány meglepetésében pocsolyába lépett s ez megadta a kegyelemdöfést átnedvesedett cipellőjének. A cipellő beleragadt a sárba.

A férfi felemelte a cipőt, aztán minden tiltakozása ellenére ismét felkapta a leányt és úgy vitte tovább a sáros úton. A leánytest közelsége fejébe kergette a vért.

Egy kis kötött-szövöttárú üzlet előtt állította ismét talpra.

- Ide bemegyünk, hogy harisnyát válthasson, Médike - mondta. - Nincs keservesebb, mint vizes harisnyában járni.

Az ajtóra erősített csengő elcsukló hangon csendült meg, amikor beléptek a boltba. A kis helyiségben pirított hagyma és frissen olvasztott háj illata terjengett. A bolthelyiség a boltosnak lakásul is szolgált. A lakást a boltitól kopott függöny választotta el.

Pergament képű vénkisasszony volt a szövött- és kötöttárukereskedés tulajdonosa, aki arcára fagyott mosollyal köszöntötte őket.

- Ugye megengedi nekem, hogy a harisnyát kifizessem? - kérdezte a férfi a leánytól halkan.

- Dehogy engedem!

- Pedig én vagyok az oka annak, hogy megázott s hogy majdnem elvesztette egyik cipőjét.

- Hát, ha valamivel mindenáron jóvá akarja tenni a bűnét, nem bánom, vegyen nekem egy ilyen kis kendőt, emlékül. De a harisnyám árát majd magam fizetem ki.

A kislány azt hitte, hogy ellentétben a drága harisnyával, az a kis kendő, amelyet kiválasztott, alig néhány fillérbe kerül. De alaposan csalódott. Mert a vénkisasszony, aki cseppet sem volt élelmes kereskedő, így szólt:

- Attól tartok, kisasszonykám, hogy a bácsikája kissé drágállni fogja a kendőt, mert az igazi Valenciennes.

- Nem drágállom, - jelentette ki a férfi. - Ha a húgomnak öröme telik benne, legyen az övé.

A leány belement a tréfába:

- Azért mégsem szabad annyi pénzt kiadnod, bácsikám.

- Mi az ára?

- Harmincezer korona. Mert rettenetesen nagy a vám, kérem...

A férfi puha teveszőrtakaróba burkolta a leányt:

- Talán még elkerülhetjük a náthát.

A kis bolttól három háznyira volt az Arany Rózsa s az Arany Rózsa előtt csakugyan ott vesztegélt egy kocsi. A „koldus” kocsija. Legújabb típusú Rolls-Royce.

A fényszórók bevilágították az éjszakát és mutatták az utat. Sugaraikban kíváncsi szúnyogok, éjjeli lepkék, szitakötők táncoltak s egyszer valami sötét tömeg egyenesedett fel az út sarából s meredt rájuk nagy szemekkel. Nyúl volt. Hans Ultor, a bosszúálló, gyors és biztos mozdulattal fordítottá félre a kormánykereket. Kikerülte.

- Ha van ideje és kedve, Médike, szívesen megsétáltatom...

- Csak nyolckor vacsorázunk... Azaz, hogy: nyolckor van a „diner”. Mert amióta a Cottage-ben lakunk, a mama azt kívánja, hogy diner-t mondjak, vacsora helyett.

Az ezeréves Grinzingen haladtak át. A kis kocsmákból, ahol az újbort mérik, pohárcsengés, Schrammel-zene, énekszó hallatszott ki. A szűk utcákon egymást átölelő párok andalogtak.

Az imént, amikor a vihar átvonult a tájon, az esőcseppek megkopogtatták a bimbókat és fülükbe súgták, hogy itt a május s elérkezett az ideje annak, hogy hivatásukat teljesítsék. Pattanjanak fel, nyíljanak ki s illatukkal kábítsanak el minden élő lényt, emlékeztessék valamennyit a kikelet megérkeztére!

S a bimbók engedelmeskedtek. A tavaszi eső riadójára a gesztenyefák fehér és rózsaszín gyertyácskái engedelmesen bólogattak, az aranyeső kiegyenesedett, az akácok megrázták fürtjeiket s a bokrok mélyén málnavirágok nevetgéltek. Pirospettyes szegfűk súgtak össze a jázminokkal, a sötétlilába öltözött klemátiszok kikandikáltak bimbóikból, a violák s a petúniák ontani kezdték illatárjaikat.

A hold szája széles mosolyra nyílt s félszemével hamiskásan hunyorított.

Sieveringben öreg vincellérek üldögéltek házaik előtt a padkán, Pötzleinsdorfban valaki harmonikázott egy jázminillatú kertben.

Az autóban két, egymásnak teljes-tökéletesen idegen lény ült egymás mellett. De ezer szállal fűzte össze őket Bécs varázsa. És ők egymáshoz simulva, lélegzetvisszafojtva lesték a tavasz hangjait, a május csodáit.

A leány lelke muzsikával volt tele s arany derűvel. A férfi szívében, ebben a halálra sebzett szívben, vad vihar dúlt.

Most Weinhauson haladtak keresztül. Gazdag emberek villái sorakoztak ott egymás mellett, de hivalkodó pompájuk nem tudott versenyre kelni azokkal a régi, nagyapó-korabeli házikókkal, amelyek ott húzódtak meg, az út szélén. Mert ezekben a kedves, régi házakban gyöngyruhás tündér járt-kelt s vont fénybe mindent: a Múlt Költészete.

A leány mélyen magába szívta a május illatát és nem vette észre, hogy az akácszagú levegővel együtt a szívébe került egy csepp a szerelem csodatevő varázsitalából is. Ámor most a kormánynál ülő férfivel próbálkozott, de annak nem tudott a szívéhez férkőzni. A gyűlölet kemény páncélja vette körül ezt a szívet.

- Milyen szép az élet! És milyen gyönyörű a tavasz! - sóhajtott a leány. - Legszívesebben keblemre ölelném az egész világot!

De a szeme, mintha meghazudtolta volna ezt a felkiáltást. Mert hosszú pilláin könnyek harmatcseppjei ragyogtak. A férfi, oldalról, ránézett s meglátta a két kis könnygyémántot, amely ekkor már végigpergett a leány arcán.

A gersthofi öreg temető mellett suhant el az autó. Régi kőkeresztek, amelyekről már lekopott az írás, fehérlettek elő a sötétből. A szomorúfűzek halkan suttogták el a temető lakóinak, hogy mi újság a földi siralomvölgyben, s ki nem fogytak a temető örök békéjének dicséretéből.

- Ha az ember olyan fiatal, mint maga, Médike, nem szabad akkor soha elszomorodni. A fiatalság a legnagyobb kincs. Tudja, hogy állítólag mit mondott Hindenhurg, amikor elnökké választása után, megkérdezték tőle, hogy mi szeretne még lenni?

- Mit mondott?

- Azt mondta: hadnagy.

A leány a férfire nézett. Annak is gyanúsan fénylett a szeme.

- Maga se panaszkodhat, Ultor úr. Az a néhány, ezüst hajszál a halántéka táján csak még érdekesebbé teszi...

Hans Ultor nem felelt. A leány viruló fiatalsága az ő szívét is fiatalsággal töltötte meg. Vigyázott rá, nehogy ez az érzés elhatalmasodjék rajta.

- Ott lakunk a Sternwartstrasse és Feld-Gasse sarkán. De, kérem, álljon meg már a Carl Ludwig Strassenál.

Könnyed mozdulattal emelte ki a kislányt a kocsiból. A teveszőrtakaró a járdára hullt.

Szerelmes pár haladt el mellettük. Egy kacér szobacica, meg egy kalauz.

A kislány nem nagyon örült a találkozásnak:

- Az Erzsi! Mindent el fog pletykálni a mamának!

Aztán megkérdezte:

- Ön is itt lakik a közelben, Ultor úr?

- Nem, kis kisasszony. Én a Hotel Imperialban lakom. De talán egyszer én is veszek itt egy kis házat. Mert szeretem ezt a kedves, csöndes vidéket.

- Az pompás lesz! Akkor gyakran elmehetünk autózni...

Alig mondta ki, máris nagyon megbánta, hogy elszólta magát. A férfi tüstént kisegítette zavarából:

- Az édesapja kocsiján nem jár szívesen? - kérdezte.

A leánynak jólesett, hogy ilyen tapintatos.

- Egyedül nem igen engednek el, este pedig egyáltalán nem, mert akkor a kocsi a mamának kell, mert...

Megint elharapta a szót.

- Nagyon örülnék, ha megengedné, hogy néhány nap múlva ismét eljöjjek önért.

- Ó, kérem...

Boldogan nevetett, friss, egészséges gyermeknevetéssel.

- Jöjjön hétfőn délután kettőkor. Apáék akkor Liesingben vannak, Máli néninél.

- Tehát hétfőn, kettőkor.

- De ne itt várjon rám, hanem ott feljebb, a Türkenschanzstrasseban. Nem szeretem a pletykát.

- Mondja, Médi! Nem fél maga tőlem? Hiszen azt sem tudja, ki vagyok. Talán még a nevemet is hazudtam.

- Nem félek öntől. És egy percig se hittem, hogy úgy hívják.

- Nem hitte?

- Nem. Mert az a csinált név egyáltalán nem illik magához.

A férfi összerezzent: csak nem árulta el magát?

- Hétfőn pontosan ott leszek.

- Én is... Ultor úr. Jóéjt. És köszönöm szépen.

- Én... én tartozom önnek köszönettel, kisasszony.

Megvárta, amíg el nem tűnik a kertjük kapujában.

Három közlekedési rendőr is felírta gyorshajtás miatt, mert kilencven kilométeres sebességgel rohant át Sankt Pöltenen, Tullnon, Klosterneuburgon, Kahlenbergerdorfon. S csak akkor lassított, amikor a pihenni térő városba ért.

A portás kétrétgörnyedt előtte, a szálló igazgatója pedig haptákba állt. Minden tekintet feléje fordult. amikor áthaladt a szálló hallján és a titkárja elébe hozta a postáját.

Az emberek összesúgtak:

- Ő az! A Krőzus.

A lakosztálya előtt már várta a komornyik.

- Prepare a bath.

- All right, Sir.

Bécsi tartózkodásának első napja véget ért.

Elgondolkozva lépett be a fürdőmedencébe. S az illatos víz gőzéből egész sor kép gomolygott elő: mai, első napjának élményei vonultak el előtte.

Amikor megérkezett: kora hajnalban ellátogatott a nyomor utcáiba, ahol legtöbb áldozatát szedi a tüdővész. Még csak az újságkihordó gyerekek voltak ébren és a pékinasok. Fatalpú papucsban, fütyörészve hordták házról-házra a friss süteményt. És zöldséges kofák igyekeztek áruikkal a piac felé.

Azután Dornbachba kocsizott. Kiszállt az autóból s bejárta mindazokat a helyeket, amelyeken hajdan oly gyakran megfordult a Mayrék Katicájával. Csordulásig tele volt akkor a szíve szerelemmel.

És eszébe jutott esti találkozása is, a kis Médivel.

Ekkor észrevette, hogy a balkarjáról elfelejtette levenni azt a széles selyemgumiszalagot, amely az alsókarjához simult. Leoldotta. A szalag sebet takart. Ma is vérvörös volt a seb, bár rég behegedt. Hét iromba betű piroslott a karján, hét betű, amelyet, egykor régen, ő maga égetett a húsába tüzes vassal, hogy soha életében el ne feledkezzék arról a szóról, amelyet ez a hét betű alkotott, amely boldogtalanná tette őt örök időkre és eljegyezte a szomorúsággal. S a hét betű híven teljesítette kötelességét. A hét betű: RONGYOS!

Amit ma is a fejéhez vágtak.

S a hét betű egyszeribe elfeledtette vele Médit, a tavaszt, a májusi estét és lelki szeme előtt elkezdte pergetni életének végtelen filmszalagját...

2.

Parasztok voltak a szülei, akiknek lába alól kicsiúszott a föld, akiket falujukból a városba sodort a nyomor.

A kilencvenes években kerültek Bécsbe. A béke arany éveiben. Így beszélünk erről a korról ma. De az élet akkor sem volt majális. Akkor is szörnyű nagyúr volt a krajcár, akkor se jutott mindenkinek az emberiség legnagyobb áldásából, az erősakaratúak vigasztalójából, a népek boldogítójából, akkor se jutott mindenkinek munka.

Parasztnak, falusi embernek a városban meg éppen nem. össze kellett szedniük magukat valamennyiüknek, az egész családnak, kicsinek-nagynak, öregnek-fiatalnak, vállalniuk kellett mindent, kora reggeltől késő estig megállás nélkül kellett dolgozniuk, ha meg akartak élni, ha felszínen akarták tartani magukat.

Hans tizenkétéves korában egy öreg újságkihordó asszonyhoz szegődött el inasnak. Ernestine Krebsnek hívták a gazdáját, rossznövésű, gyengetermetű nő volt, aki mindent megpróbált, hogy el tudja tartani népes családját s az urát, aki birkózóbajnoknak is beillett volna, olyan hatalmas termetű volt és olyan izmos, de ezen az égvilágon csak egyetlenegy dolog iránt érdeklődött: a sakkozás iránt és amióta eszét tudta, nem is csinált egyebet, csak sakkozott, a kültelki kávéházban, hajnaltól napestig.

Bécs még legszebb álmait álmodta, amikor megzörgették Hansék ajtaját. Bár mindennap megzörgették még szürkület előtt és bár koránkelő falusi emberek voltak Bergnerék, mégis, minden alkalommal rémülten kapták fel fejüket párnáikról a zörgetésre, mert Krebs néni úgy zörgetett, mint maga a Sors, amely nem tűri, hogy alattvalói álmodozzanak, nem tűri, hogy a Valóság elől elmeneküljenek az Álom paradicsomkertjébe, hanem fülön fogja és kíméletlenül visszatoloncolja a szökevényeket.

- Már fél öt! Keltsék fel Jancsit! - adta ki a parancsot reggelenként Krebsné, a nagyváros nyomorúságos rabszolgája az ő saját külön kis rabszolgája családjának s a parancsnak engedelmeskedni kellett.

Azt tartja a közmondás, hogy aki korán fekszik és későn kel, az sokáig marad fiatal és egészséges. És azt is, hogy nincs erővel teljesebb táplálék a gyermek számára, az álomnál. Á tudomány mindenben igazolta a népbölcsességnek ezt az évszázados megállapítását, Bergnerék életét azonban úgy rendezte be a Sors, hogy a tudomány megállapításaira egyáltalán nem volt tekintettel.

Tíz óra előtt sohasem hajthatták fejüket pihenőre a gyerekek, Hans azonban különösen nem. Hans ugyanis „a” díványon aludt s ezen a díványon üldögéltek esténkint a család felnőtt tagjai, akik otthon játék- és művirágkészítéssel foglalkoztak és esténkint azzal vigasztalták önmagukat, hogy szóba álltak még náluk is nyomorúságosabb sorban élő szomszédjaikkal, akik ilyenkor, munka után, lefekvés előtt, elsírták nekik változatos bajaikat.

Hans csak akkor fekhetett le „a” díványra, amelynek rongyos volt a huzata s amelyből kiálltak a rugók, ha szülei és a vendégek már felálltak a nevezetes bútordarabról. De akkor se nyújtózkodhatott ki rajta, mert gödrös, keskeny és kurta volt a dívány. A nyurga kisfiú hasa alá húzta térdeit és baltenyerébe hajtotta forró arcát, amikor átadta magát az álom mennyei gyönyörének. De így: ebben a prokrusztészi ágyban, félig felöltözötten és ilyen, gyötrelmesen kényelmetlen testtartásban is mesebeli gyönyörökről álmodott.

Kolbásztornyokról, virslikoszorúkról, szalámioszlopokról álmodott és sültcsirkéről - sültcsirkéről! Burgonyasalátáról, almásrétesről és palacsintáról. Az Elérhetetlen megfoghatóvá lett számára. Megtörtént, hogy új ruhát, fagyos fülére simuló fülvédős sapkát, kimarjult lábacskájára lakkorrú csizmácskát is kapott álmában, amelynek kábulatából, felébredése után, gyakran még órák múltán sem tudott teljesen felocsúdni. Ilyenkor történt, hogy „üzleti” útjain felcserélte egymással a házak emeleteit, a bankárnak szocialista újságot vitt, a munkásvezérnek pedig klerikálisát, az iskolában szórakozott volt, figyelmetlen, ábrándos és nemcsak a tanítójától kapott szidást, de az előfizetők szolgálóitól is, amit azonban Hans fel sem vett, mert az úri és polgári lakások és konyhák nyitott ajtóin keresztül ilyenkor friss kávé, kalács, kenyér, sütemény illata áradt felé s ő, tágra nyílt orrlyukaival mohón szívta be ezeket a mennyei illatokat, amelyek bőven kárpótolták őt a szidalmakért. Illatokat reggelizett.

Testvérei gyakran irigyelték őt az álmaiért, amelyeket Hans néha, valljuk be, tódítva adott elő. Mert vegyes felvágottról, aszpikos sonkáról, csokoládétortáról nem szokott álmodni. Ezt ő csak hozzáköltötte.

Amikor a többi gyerekek még puha matracán, meleg dunyha alatt aludták legédesebb álmaikat, hajnali negyedötkor, Hans borzongva, reszketve, dideregve felkelt a tört rugójú ripsz díványról. Félig lehunyt szemmel, félálomban támolygott ki a néptelen utcára s nekivágott a városnak.

Nem járt akkor még se autóbusz, se villamos, de még lóvonat sem s az egyetlen jármű, amellyel találkozott: zöldségeskocsi volt, amelyen kofák igyekeztek a piacra. A hajnali utcák magányos kis vándorát gyakran a gázlámpák vasoszlopai s a távíróhálózat póznái figyelmeztették arra, hogy büntetlenül nem lehet bóbiskolva járni az utcán.

A hosszú úton, amely Bergnerék lakásától a Neue Freie Presse kiadóhivataláig vezetett, Hans akkor is álmodozott, ha történetesen ébren volt. Ilyenkor elképzelésekben élte ki vágyait.

Ó, ezek a vágyak!

Mindennap el kellett haladnia egy nagy szállítóvállalat kocsitelepe előtt s a kibélelt kocsióriások láttára, forró vágy szállta meg: bár csak neki is lenne ilyen kocsija! A kocsit hálószobának rendezné be. A bak mögött széles és hosszú ágy terpeszkednék s az ágy szalmazsákjai mindig friss szalmával lennének megtöltve. Az ágy mellett vaskályha állna, a kályha mellett teli szenesláda. Képek is lennének a falakon. Hiszen a képes hetilapokból olyan remek képeket lehet kivágni. És a képeket csirizzel gyönyörűen fel lehet ragasztani a falra! A kályhacső köröskörül futna a kocsi tetejének kerülete alatt s kis kéményben végződnék.

Ha kocsija lenne, nem kellene olyan korán felkelnie. A Hohnerék Pepije ráérne ötkor befogni. Egykettőre a Wollzeile-re érnének, ahol a Presse példányait szétosztják az újságkihordók között. Az ő 168 példányát a Pepi venné át s aztán abba a városrészbe hajtana, amelyben a Hans előfizetői laknak. Csak, amikor már odaértek, csak akkor kellene neki felkelnie és házról-házra vinni a lapokat. Milyen szemeket meresztenének rá a házmesterek! Mert egyik kaputól a másikig se menne ő gyalog. De nem ám! Egyetlen lépést sem! Mire való a Hohner Pepi, ha nem arra, hogy hajtson s mire a két vasderes?

És ha már kihordta az összes lapokat, elkövetkeznék a nagy pillanat: a kávésibriket ráállítaná a forró kályha lapjára. Hetenként legalább háromszor, sőt: talán négyszer is reggeliznék, kávét reggeliznék, meleg kávét, kocsin tenné meg az utat munkahelyétől az iskoláig, nem pedig gyalogszerrel, elfúló lélegzettel futva, hogy el ne késsen, télen is kiskabátban, esőben, fagyban, szélben dideregve.

Mert most bizony ez a sors várt rá naponta, miután ellátta a hivatalát. A tanító úrnak nem vallhatja be, hogy mi az oka a fáradságának, hogy miért álmos örökké, hogy gyakran miért nem tud figyelni. Nem mondhatja el, hogy apja-anyja is reggeltől estig munkában görnyed otthon, hogy arcukat megsápasztotta, homlokukat redőkbe vonta, szemük fényét elhomályosította a bánat és a gond s hogy ujjaik örökké sebesek a drótszálaktól, amelyekből az olcsó játékszereket fabrikálják örömtelenül, fáradhatatlanul, éhbérért. Mindebből nem mondhat el semmit sem. Neki hallgatnia kell, szótlanul kell elviselnie, ha a tanító úr fejére olvassa erkölcsi züllöttségét s javíthatatlanságát és csak szótlan irigységgel gondolhat a többi gyerekre, aki nem javíthatatlan s nem oly megátalkodott, mint ő s akik közül a legtöbb - ó mennyei boldogság! - hétig, sőt: félnyolcig is aludhat reggel.

Éber-álmai sorában nagy szerepet játszott az is, hogy reggel teli pénztárcát talál az üres utcán, teli pénztárcát, amelyet éjszaka veszített el egy becsípett, dúsgazdag gavallér, aki ezt a veszteséget fel se veszi. Mennyi mindent vehetne, ha pénze volna! Még korcsolyát is vehetne. És cipőt meg meleg kendőt anyának, Milinek és Rozinak, akik télen mindig megfáznak, amikor leszállítják a kész árut. És egyszerre talán öt mázsa kokszot is vehetne, meg egy vaskályhát.

Aludni, nem-fázni, jóllakni: erről álmodott, erről ábrándozott örökké a kis Hans, aki, ha néha figyelmetlen volt is az iskolában, oly mélyre sohasem süllyedt erkölcsi züllöttségében, oly vakmerő és szerénytelen sohasem volt, még álmában sem, hogy játékra vágyott, játékról merészelt volna álmodni, vagy fényűző szórakozásokról, mint amilyen például a Vitéz László, a ringlispíl és a cirkusz.

Csak kialudni szerette volna magát egyszer s jóllakni szeretett volna, amúgy istenigazában.

Erre azonban nem volt kilátás.

A becsípett, dúsgazdag gavallérok nem azokon az utcákon veszítették el teli pénztárcáikat, amelyeken Hans járt és Tündérrel sem találkozott, aki három kívánságát teljesítette volna.

De életében egyszer mégis találkozott egy Tündérrel.

Így történt:

Egy keserves téli hajnalon Hans éppen befordult abba a keskeny kis sikátorba, az Essig-Gasseba, amely a Wollzeilere, a Presse kiadóhivatala felé vezetett, amikor jókedvű társasággal találta magát szemben. Kedves, kedélyes bécsi lumpok voltak, akiknek megakadt a tekintetük, a nagyszemű, sápadt, didergő kisfiún. Egy illatos, szép, szőke hölgy megsimogatta és csokoládét dugott a szájába, egy jóképű úriember pedig megkérdezte, hogy mi járatban van.

Megmondta, hogy a Wollzeilere megy. Mi dolga ott? A lapot várja. A Neue Freie Pressét.

- Ott vagy alkalmazva?

- Igen.

A jókedvű úr erre felkiáltott:

- Hölgyeim, uraim, tisztelet a Sajtónak!

A társaság egy másik tagja pedig így szólt:

- Mi a véleménye a szerkesztő úrnak a magyar kérdésről? Nem volna-e helyesebb a csehek felé orientálódni?

S egy hölgy megkérdezte:

- Lehet-e férfi és nő közt önzetlen barátság?

- Legyünk jóba a sajtóval! - indítványozta az első számú, jókedvű úriember és pénzt nyomott a fiú kezébe.

Egy ezüst húszast!

A kedélyes társaság már rég elviharzott, Hans azonban még mindig, szinte megbabonázottan állt a helyén s az ezüst húszast bámulta. Álom-e, vagy valóság?

Határtalanul gazdagnak érezte magát. Húsz krajcár! Hogy fog nézni az édesanyja! Hiszen ezért a pénzért félmázsa kokszot vehetnek s még marad is belőle három krajcár!

Pékinas ment el mellette, a hátán nagy kosár, megejtő illatú, friss süteménnyel. A pékinas az Essig-Gasse egyetlen üzlethelyiségének ajtaja mögött tűnt el. Kávémérésbe vezetett ez az ajtó s a kávémérésben már hajnali négy órakor megkezdődött az élet. Hajléktalanok, kofák, piaci lézengők, újságkihordók, lámpaoltogatók és egyéb hajnali madarak pihenője volt ez a kávémérés, amelyben hat krajcárért elsőrendű „nagy-kávét” lehetett kapni, ötért pedig olyan túróst, amely az élet minden bajáért kárpótol. Félreeső, alig ötven méter hosszú sikátor volt az Essig-Gasse. Napsugár sohse tévedt bele. De alig nyitotta ki ajtaját a kávémérés, már megtelt emberekkel s a három pincérleány nem győzte kiszolgálni a vendégeket.

Amikor a pékinas kinyitotta az üzlet ajtaját, a friss kávé hódító illata kiáradt és megcsapta Hans orrát.

Ismeretlen férfiú! Aki évszázadok előtt elsőnek hoztál babkávét Bécs városába és ott megnyitottad az első kávéházat, bizonyára nem sejtetted, hogy vállalkozásod hová fog vezetni. Nem sejtetted, hogy eljön az idő, amikor a kávéház sok látogatójával el fogja feledtetni házát, családját, gyermekét, feleségét, nem sejtetted, hogy az erény útjáról olyan jellemeket is le fog tudni téríteni, mint amilyen Hans Bergner.

A kávé és a friss sütemény illata elkábította Hansban a családi szolidaritás, a fiúi önmegtagadás és önfeláldozás magasztos érzéseit. Egyetlen szempillantás alatt elfeledte, hogy tizenhét krajcárért félmázsa kokszot is vehetne s boldoggá tehetné vele édesanyját és az illat mágikus hatása alatt, szinte önkívületben, ellenállhatatlan lelki kényszer hatása alatt belépett a kávémérésbe.

A helyiség levegője füstös volt, párával és gőzzel teli. Minden asztal mellett ültek. Hans félt a lármás férfinéptől s a felé az asztal felé húzódott, amely mellett két cifra ruhájú, nyilván igen előkelő hölgy foglalt helyet. Az egyiknek a haja veres volt, a másiké szőke. Ily ragyogó jelenségeket Hans soha életében nem látott.

Csak félénk tekintetével kérdezte, szabad-e leülni melléjük, aztán letelepedett az asztal mellett álló üres székre.

A hölgyek zavartan hallgattak el a nagyszemű, sápadt gyerek láttára.

Végre a vereshajú megkérdezte:

- Hát te mit keresel itt, hajnalban?

- Újságért megyek. Újságkihordó vagyok.

- Mennyit keresel?

- Ötven krajcárt, naponta.

- S ezért már ilyen korán be kell menned a városba?

- És délután is. Mert estilap is van. De hétfőn reggel alhatom hétig. Vasárnap a nyomda sem dolgozik.

Ekkor lépett az asztalhoz a Tündér.

A Tündér tizennyolcéves volt, rosszul táplált, sápadt, sovány, vérszegény, égőszemű kis penészvirág, Poldinak hívták és pincérnő volt a kávémérésben.

Összeráncolt szemöldökkel nézett a két hölgyre és számonkérő, komoly hangon kérdezte:

- Hol szedtétek föl ezt a gyereket?

A hölgyek kissé zavartan feleltek:

- Nem hívtuk.

- Magától ült ide.

Poldi most a fiúhoz fordult:

- Mit akarsz?

- Kávét szeretnék. És... mibe kerül, kérem, egy olyan túrós?

- Öt krajcárba.

Hans arca elborult.

Sok pénz.

Hat meg öt az tizenegy. És ha az egész húszast nem viszi is haza, ha nem is vesz belőle félmázsa kokszot, egy hatost feltétlenül oda akar adni belőle az anyjának. Túrósra tehát nem telik.

- Ha öt, akkor inkább két császárzsemlyét kérek...

De ez a nap Hans számára a szerencse napja volt. Mert nem kellett kifizetnie a kávéját. A szőke hölgy fizette ki helyette a tizenöt krajcárt. Hatot a kávéért, négyet a két császárzsemléért és ötöt a túrósért, amelyet Hans olyan nagyon megkívánt, hogy a vágy kiült az arcára.

Az igazi csoda azonban még csak ezután következett.

Amikor a reggelit bekebelezte, Poldi, a Tündér, virágsziromhoz hasonló, keskeny kezével megsimogatta a haját és így szólt:

- Valahányszor erre vezet az utad, nézz be: egy pohár kávém mindig lesz a számodra.

Soha nem kapták még ily hamar kézhez az újságot az előfizetők, mint ezen a reggelen! A bankár már félhétkor belemerülhetett a tengerentúli tőzsdeárfolyamok tanulmányozásába és rögtön kiadta az utasítást házvezetőjének, hogy másnap kaláccsal köszöntse a friss újságkihordót.

És otthon!

Az édesanyja így szólt hozzá, amikor Hans odaadta neki a fényes ezüsthuszast:

- A jó Isten küldte! Ma már kenyérre se telt volna, mert nincs több pénz az egész házban, csak két krajcár.

De azért Hans másnap nem merte átlépni a kávémérés küszöbét és nem lépte át harmad-, sőt negyednap sem. Talán soha többé nem lépte volna át, ha a véletlen nem hozza össze ismét védangyalával, a kis Theimer Poldival.

Amikor azonban egyszer megint az Essig-Gassen vezetett át az útja, hirtelen kivágódott a kávémérés ajtaja s a személyzet, rendőr közreműködésével, egy szuszogó, kövér embert támogatott ki az utcára. Részeg volt a termetes férfiú, alig állt a lábán.

Poldi, amikor az utcán szembekerült vele, rögtön megismerte kis védencét.

- Hol jártál? Miért nem mutatkoztál? - kérdezte.

- Mert nem volt pénzem, - vallotta be szemlesütve a gyerek.

- Csacsi!

A leány szeme még fényesebb lett. Lelkében felcsendült a boldogság dala, a boldogságé, amelynek a nagylelkűség a szülőanyja. Szegény lány volt Poldi, koldusszegény, de ha nála szegényebbel, gyengébbel, gyámoltalanabbal találkozott, minden pénzét gondolkozás nélkül hajlandó volt odaadni, hogy letörölje vele a másik könnyeit. Az ő könnyeit nem törölte le senki, sohasem.

- Nem néztem volna ki belőled, hogy ilyen nagy csacsi vagy, - folytatta Poldi. - Már megmondtam egyszer, hogy mindig eljöhetsz. Akár van pénzed, akár nincs. Egy kávét meg egy zsemlyét itt mindig kaphatsz. Megértetted?

Hans nehezen, de végül mégis csak megértette. És ettől kezdve a mesebeli Tündért, aki teljesíti az apátlan-anyátlan árvagyerekek három kívánságát, szakasztott olyannak képzelte el, mint amilyen Theimer Poldi volt.

Most már minden hajnalban ott ült az egyik sarokasztalnál, lassan kortyolva szürcsölte a kávét, amelybe néha zsemlyét aprított, s az ínyencek ravaszságával mindent elkövetett, hogy amennyire lehet, meghosszabbítsa a reggelizés testet-lelket üdítő gyönyörét. Hogy a kávé „minél tovább tartson”.

Gyakran szomorú gondolatok tették nehézzé a szívét. Ha a családjára gondolt. A szüleire, testvéreire, akiknek otthon csak cikóriáié jutott és többnapos vizeszsemlye, s akiknek gyakran nemcsak a reggelijük volt cikórialé, hanem az ebédjük is.

Heteken, hónapokon át várta meleg kávé Hanst az Essig-Gasse kis kávémérésében. De minden mulandó a földön. A boldogság is.

Egy reggel hiába kereste Poldit a kávémérésben. Nem volt ott. Kórházba vitték. Társnőitől megtudta, hogy a leány nagyon beteg, s aligha fog visszatérni. Az Allgemeines Krankenhaus tüdőbeteg-osztályán várja a megváltó halált.

Hans lehorgasztott fővel osont ki az ajtón, bemenekült az első kapualjba, a falnak dőlt, arcát karjára hajtotta s átengedte magát fájdalmának: vad zokogás rázta a testét.

Nem a kávét siratta, nem az illatos, reggeli süteményt. Az első, az egyetlen emberi lényt, aki - az édesanyján kívül - jó volt hozzá, aki jóságával, gyöngédségével megejtette a szívét, s aki észrevétlenül, az ideálja lett.

Theimer Poldi maga volt a megtestesült önzetlenség. A napsugár, vigasztalan gyermekkorának sivár egén.

S most eltűnik, örökre.

- Miért? - kérdezte Hans, határtalan kétségbeesésében a tavaszi felhőket. - Miért kell ennek így történnie? Isten kegyelmes és igazságos. Kegyelmes? Igazságos? Vagy csak azért méri ezt a szörnyű csapást Poldira, hogy próbára tegye hitének megrendíthetetlenségét? De miért kell próbára tenni az ártatlant? Miért kell szenvedéssel sújtani a bűntelent? Miért? Hiszen Poldinak, még ha akart volna, se lett volna ideje vétkezni. Minden áldott nap hajnali három órakor kelt fel, hajnali háromkor és gyalog jött be a városba Neulerchenfeldből, ahol lakott. Egy órába telt, amíg beért és hajnali négytől este hétig egyebet sem csinált, csak dolgozott, kiszolgálta a vendégeket, lótott-futott s mindezt derűsen, mosolyogva. Hétkor elszámolt és takarított. Kilenc óra lett, sőt féltíz, mire hazaért, holt-fáradtam hullt hideg ágyába s már el is aludt a szörnyű fáradtságtól. Bért nem kapott, a borravalókból élt és tartotta fenn öreg szülőit. Miért kell éppen őt próbára tenni? Miért kell éppen az ilyen embernek szenvednie? Miért? Miért?

A felhők tovaszálltak, nem feleltek.

Hans előtt elsötétült a világ. Nem vett tudomást arról sem, hogy Bécsbe diadalmasan bevonult a tavasz. Nem látta meg a mezők, erdők zöld pompáját, nem érezte az ibolyák, gyöngyvirágok illatát, a nap néki nem sütött.

Poldi beteg volt, halálosan beteg.

Azt is közömbösen fogadta, hogy kicsöppent az „állásából”. Krebsnét elcsapták, mert férje: a sakkbajnok, saját céljaira használta fel az előfizetési pénzeket. Talán vándordíját alapított.

Hans nem törődött semmivel sem. Ha Poldi elszáll ebből a siralomvölgyből, ha ő nincs többé, úgyis minden mindegy. Minden mindegy.

Schröder tanár úr osztályán feküdt, a negyedik teremben, harmincnégy súlyos beteg között, sápadtan, lesoványodva inkább egy tizenkétéves gyerekhez, mint tizennyolcéves fiatal lányhoz hasonlatosan, a kis pincérleány.

Az óriási terem ablakai majdnem a mennyezetig értek. A falak) fehérsége vakított. Karbolszag terjengett a levegőben.

Bécsi Vindobona! A jó szelek városa. Akik itt feküdtek: a jó szelek áldozatai voltak valamennyien, a jó szeleké, amelyek porral és korommal töltik meg a lélegzőszerveket.

A betegek legtöbbjét meg lehetett volna menteni. De a város és az ország bölcsei, a tanácstereimben s az országgyűlésen egymás ellen hadakoztak, dicsőséges pártharcokat vívtak s dehogy is törődtek olyan semmiséggel, mint a por, az egészség, az élet.

A kis Poldi csukott szemmel feküdt az ágyán. Nem akarta látni, nem akarta tudomásul venni azt, ami körülötte végbemegy. Ez a terem a Halál Birodalmának előszobája volt s ő nem akart meghalni. Hiszen még nem is élt!

Amikor felnyitotta szemét: meglátta Hanst a küszöbön.

Vasárnap délután volt, a betegek valamennyien mohó, szomjas tekintettel tapadtak az ajtóra: hozzátartozóikat lesték-várták, azokat az eleven szálakat, amelyek az élethez kötötték őket.

De voltak közöttük olyanok is, akik a fal felé fordultak. A szerencsétlenek legszerencsétlenebbjei. Akiknek nem volt kit várniuk...

Poldi tüstént megismerte kis barátját, de Hans még akkor sem ismert rá a leányra, amikor már az ágya mellett állt. El se akarta hinni az ápolónőnek, hogy az, akihez őt az ápolónő vezette, hogy az valóban a mindig jókedvű, mindig derűs. Theimer Poldi

A leány csöpp arca falfehér volt, nagy szeme pedig megnőtt, nem is volt ő egyéb, csak két tágra nyílt, csillogó szem, amelyben rémület tükröződött.

A fiú nagy csomó szegfűt tartott a kezében s egy almát.

Nézte, nézte a leányt, szemét elöntötte a könny s csak ennyit tudott mondani:

- Adjon Isten jónapot, Poldi kisasszony.

A szegfűket az ágyra ejtette, ő maga pedig lehajolt és megcsókolta a Poldi kisasszony láztól cserepes, forró száját.

Nem bírta tovább. Elsírta magát s a feje odahanyatlott a leány feje mellé, a kórházi párnára.

Szeméből mintha soha többé nem akart volna kiapadni a könny forró árja. Szeretett volna mondani valamit, de nem tudott. Egy láthatatlan kéz markolta meg a torkát s a foga vacogott.

A leány a szegfűket simogatta.

Hosszú percek múltak el, amíg meg tudott szólalni.

- A tisztelendő úr azt mondja, hogy meg kell halnom... Menj el a templomba és kérd meg a Jóistent, hogy ne kelljen... Ma gyónnom kellett volna. De nincsenek bűneim... Ezek a szegfűk jó szagúak. Szeretem a szegfűt. Honnan van ennyi pénzed?

- Ajándékba... ajándékba kaptam. Nálunk, Brigittenauban, sok a kertész... Tőlem nem fogadnak el pénzt...

Nem, Poldinak nem szabad megtudnia, hogy éjszaka lopta a virágot, elindulásáig egy veremben rejtegette s egész délelőtt remegett, hogy a szomszédok rájönnek a lopásra.

- És milyen gyönyörű alma! Ezt is... ajándékba kaptad?

Hiába erőlködött, nem tudott felelni, nem jött ki szó a száján. Csak magában imádkozott, hangtalanul, a sírással küszködve:

- Édes jó Istenem, ne engedd... ne engedd, hogy meghaljon... ne kelljen neki meghalni... hiszen olyan jó, olyan határtalan jó volt hozzám.

És Poldi csöndesen folytatta:

- Örülök, hogy eljöttél, örülök, hogy látlak. Itt volt anyám is, de nem bírja a kórházszagot...

Aztán csak néztek egymásra és hallgattak.

Hans megvárta, amíg az utolsó beteglátogató is eltávozott. Akkor kezdett szedelőzködni.

- Isten veled, Hans.

- Isten vele, Poldi kisasszony. Ha megengedi, vasárnap megint eljövök.

- Gyere. Várni foglak. Meg se csókolsz?

A fiú lehajolt és Poldi a lesoványodott, vékonyka, láztól forró karját a nyaka köré fonta.

- Tehát vasárnap. Várni foglak!

De nem várta meg.

Amikor a következő vasárnap délután Hans beállított a kórterembe s megmondta az ápolónőnek, hogy kit keres, az ápolónő így szólt:

- Ő már nincs közöttünk.

- Más teremben van? - kérdezte a fiú.

Az asszony kérdéssel felelt a kérdésre.

- Rokona vagy?

- Csak ismerőse...

- Pénteken temették el szegénykét...

A fiú rámeredt. Kis csomagja, amelyben almásrétest hozott a leánynak, kiesett a kezéből. Minden vére a szívére tódult.

Az ápolónő azt hitte, elalél s átölelte.

De ő az érintéstől magához tért és mint az őrült kirohant a teremből, ki a kórházból, az utcára.

Maga sem tudta, hogyan ért el a Szentháromság templomába. Kimerültén roskadt térdre a Mária-oltár előtt.

- Miért engedted meghalni? - kérdezte szinte önkívületben és hangosan a Fájdalmas Anyától. - Miért? Miért nem hallgattad meg a könyörgésemet? Miért? Miért voltál hozzá... miért voltál hozzám mostoha? Soha, soha, soha többé nem lépem át a templomod küszöbéti!...

És jajgatva tört ki belőle a zokogás.

A hívők megborzadva, felháborodva tekintettek reá. Azt hitték, eszelős.

De az Isten Anyja határtalan irgalmában, megbocsátóan tekintett le rá és - a többiek számára láthatatlanul - megsimogatta vergődő kis szolgáját.

Mert ő a szívekbe lát.

3.

Huszonnyolc év múlva a Központi Temető igazgatósága levelet kapott Ausztráliából. New Queenslandben kelt a levél, Brisbane-ben. Az Ultor-Művek titkári hivatala aziránt érdeklődött benne, hogy hol van a sírja Leopoldine Theimernek, aki 1895. március 14-én az Allgemeines Krankenhausban, tüdőbajban elhunyt.

A temetőigazgatóság késett a válasszal.

Néhány hét múlva azonban Bécs város polgármestere személyesen hívta fel jelentéstételre a temetőigazgatóságot. A polgármester titkára közölte a temetőigazgatóval, hogy Leopoldine Theimer sírja iránt maga a belügyminiszter úr őnagyméltósága érdeklődik, ami annál csodálatosabb volt, mert megállapítást nyert, hogy nevezett Leopoldine Theimert huszonnyolc év előtt, szegényjogon, tömegsírba hantolták el.

A polgármester titkára azt nem mondta meg a temetőigazgatónak, mert ő maga sem tudhatta, hogy a belügyminiszternek a külügyminiszter írt át a sírhely megállapítása tárgyában, a külügyminisztert viszont eziránt ő Brit Felségének bécsi követe kereste meg, aki súlyt helyezett rá, hogy a brisbane-i Mr. John Ultor haladéktalanul megkapja a felvilágosítást kérdésére.

És ugyancsak a bécsi angol követ volt az, aki eljárt a polgármesternél, hogy afölé a tömegsír fölé, amelyben - többek közt - Leopoldine Theimer tizennyolcéves pincérleány is örök álmát alussza, szokatlanul díszes és nagyszabású márványemlékművet emelhessen a brisbane-i Mr. John Ultor.

4.

Sohasem felejtette el a leányt, gyermekkorának legmélyebb, egyetlen szép emlékét...

Hans a kamaszkorba lépett. Élete semmivel sem lett színesebb, semmivel sem lett boldogabb, bár szüleinek sorsa jobbra fordult.

A szívós munka, az ernyedetlen szorgalom, a minden jóról való lemondás meghozta gyümölcsét: Bergneréknek sikerült néhány forintot megtakarítani. A tőke a lemondás jutalma. Amit félretettek, nevetségesen kevés volt, de ahhoz elegendő, hogy Bergner néni „mosodát” nyithasson.

A mosoda jövedelméből Hanst beíratták a gimnáziumba.

Hans utálta a gimnáziumot. Céltalannak, feleslegesnek érezte a tanulást. Nyugtalan volt, türelmetlen; segíteni szeretett volna a szülein, vagy, ha ez lehetetlen, legalább annyit szeretett volna elérni, hogy ő maga ne jelentsen terhet a számukra. A gimnáziumtól nem remélhette, hogy segítségére lesz ennek a vágyának a megvalósításában. Nem tanították őt ott semmire, aminek hasznát tudta volna venni. Proca király, Rhea Sylvia, Romulus és Rémus nem érdekelték. A romboidot éppúgy gyűlölte, mint a derékszögű négyszögeket. A nyelvtan szépségei iránt nem volt érzéke. Ember szeretett volna lenni, minél előbb önálló, független. S a gimnázium azzal kecsegtette, hogy nyolc évig gyereksorban tartja.

A másodikból kimaradt. Inas lett. Borbélyinas.

Gyöngyélet volt a borbélyélet. Másfél nap munka, - szombat reggeltől vasárnap délig - öt és félnap semmittevés. Hétköznap nemigen tévedt vendég Ljubomir Jaross mester „termébe”, amely a külváros egy néptelen mellékutcájában húzódott meg. Pedig Ljubomir mester megérdemelte volna a pártfogást. Mert újító volt. Reformer. A többi, külvárosi mesterek ugyanis ugyanabból a tálból, ugyanazzal a szappanosvízzel szappanozták be vendégeiket s arcukról a „műtét” után ugyanabba a pléhtálba mosták le a szappant. Nem tartották szükségesnek, hogy közben vizet váltsanak. Ugyanazzal a vízzel öblítették le valamennyi vendég szappanos képét és ugyanazzal a vizes törülközővel törülték végig összes vendégeiket. Ne kényeskedjünk, elvégre férfiak vagyunk. Nem igaz?

Jaross mester azonban nem így gondolkodott, ő minden beretváláshoz friss vizet engedett a tálba, egyidejűleg több törülközőt is használt, ha vizesek lettek, összehajtogatta a törülközőket és amint illik, betette a présbe. Bizony.

A többi kültelki borbély mélységesen lenézte őt. Nem azért, mert megtagadta a kültelki borbélyipar nemes hagyományait, hanem mert ezt hirdetni se restellte. A „terem” ajtaján és ablakán ugyanis piros betűs cédulák hirdették, hogy: „Párizsi kozmetika! Itt friss vízzel lesz beretválva és minden vendégnek tiszta törülköző ál rendelkezésére!”

Ez lett a veszte a brigittenaui Figarónak. Az emberek nem szeretik a túlzásokat. Ragaszkodnak szokásaikhoz. A piszkos vízhez is, a nedves törülközőhöz is, ha megszokták. Akaratuk ellenére nem lehet őket boldoggá tenni. Jaross mester, a Brigittenauban, megelőzte korát. Nem értették meg. Be kellett csuknia a boltot.

Azalatt a néhány hónap alatt, amit Hans a borbélyüzletben töltött, a fiúban heves ellenszenv támadt a férfinem iránt. Megállapította, hogy a férfiak javíthatatlan pletykázók; családi életük szennyesét is kiteregetik a borbélyterem nyilvánossága elé; virtusnak tartják a csalást; részegek, kártyások, nagyszájúak.

Hans rosszul érezte magát köztük.

De még rosszabbul érezte magát, amikor elvesztette az állását.

Munkanélkülivé lett. Kora reggel ment el hazulról, késő este tért meg útjából. Bejárta a várost, be a községeket, végigkilincselte az összes gyári irodákat: nem kapott munkát. Sehol sem volt szükség rá.

Feleslegességének tudata már elviselhetetlenné vált számára, amikor az Ég megkönyörült szenvedésén és ha ideiglenesen is, de megoldotta kínos problémáját: leesett az első hó.

Hans rongyos zsákokat csavart lyukas csizmája köré és beállt havat lapátolni. Egy forint napszámot fizettek a hólapátolóknak. Hans hét nap alatt hét ezüstforintot keresett. S csak hétszer tíz krajcárt költött. Délben és este betért a népkonyhába, egy-egy bögre levest ivott háromért és fekete kenyeret evett hozzá kettőért. S ha mégis didergett néha, arra gondolt, hogy milyen jó dolguk is van azoknak az ölebeknek, amelyek őt a vidáman csilingelő szánkókból megugatják s milyen rossz dolga van az ő édesanyjának, aki még most is megállás nélkül kénytelen dolgozni hajnaltól napestig, de ritkábban lát húst, mint a szánok elkényeztetett kedvencei. Ha erre gondolt Hans, egyszeribe melege lett.

Hólapátolás közben ismerkedett meg azzal a férfiúval, aki - életének ebben a korszakában - talán a legnagyobb hatást tette rá.

Már régóta dolgoztak egymás mellett, ugyanabban a csoportban, amikor az öreg, leveskanalazás közben, egyszerre csak megszólalt: