Tóth Mihály

Öt számjegyű lecke

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Tóth Mihály

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Második kiadás

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-034-6

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

1. fejezet

A szobája magányában ült, és levelet írt. Levelet írt egy barátjának, egy olyasféle barátnak, akivel már egyre ritkábban bonyolított le találkákat, görbe éjszakákat vagy akár délutáni kávézgatásokat, közös strandot esetleg síelést télen. Huszonhat éves volt, szemei alatt mégis mély és makacs barázdák foglalták el a helyüket. Szürkéskék fáradt szemei fakó fénytelenséggel mutatták a hatalmas tartalmatlan ürességet magukban. Nyeszlettebb volt, mint valaha, arca össze volt aszalódva, oldalán megmutatták magukat bordájának négyzetrácsai. Nem volt valami jó bőrben, olyan sápadt volt, mint hogy ha csak a falból lett volna egy kivált ember alakú darab. Lassan haladt a levél írásával, de hát végsősoron nem is sietett sehova, ideje, mint a tenger, annyi volt. Legalábbis úgy érezte, hogy annyi rengeteg ideje van most már, nem minthogyha korábban ne fürödhetett volna meg bármikor is a rászabadult időben, amelynek már régen kikerült a szűkös szorításából, amely állandóan kipréselte valamikor őt magát is abból az általa betöltött térből és térfogatból, amiben egykor helyet foglalt, és elkezdte űzni őt mintegy célba vett fenevadként, bele a föníciai találmány hajkurászásába, amelyért szegény ember dolgozik, és amely találmány viszont dolgozik a tehetős emberért, mintegy megfordítva a dolgok menetét az életben, és nem csak az időben, de a rászabadult temérdek pénzben is. Igen, ugyanis nem olyan régen még ő maga is tehetős ember volt, huszonhat éves korára viszont ugyanolyan nincstelen ember lett, mint amilyen nincstelen volt akkor, amikor elballagott a gimnáziumból. Akkor még fájdalommentesen élte meg a habpehelykönnyű, súlytalan és lebegő állapotot, amely a gondtalan pénztelenséget jelentette, és ez az állapot igen csak bosszantotta ahogy közeledett a második x felé, viszont ez a fajta könnyed lebegés volt számára a világ legtermészetesebb alapállapota, nem volt tisztában azzal az érzéssel, amelyet sok millió forint birtoklása okozhat egy tüneménynek, és azzal az érzéssel sem, amely érzést sok millió forint elveszítése képes kiváltani. Mondhatni huszonhat esztendős korára mindent megélt már, amit egy ember megélhet az életben, mindössze néhány év leforgása alatt, perzselőbb hőfokon égve, mint az átlag, és jóval meredekebbről és jóval magasabbról való zuhanást produkálva, mint az átlag, jóval komolyabb mentális sérülést szenvedve el, mint a nagy átlag. Ez a mély zuhanás nem egyik pillanatról a másikra esett meg, nem tartotta az összes pénzét magánál, mentéjének vagy nadrágjának a zsebében, hogy azután egyidőben elveszítse mindet, nem, ennek a bizonyos összegnek az egyik része a Magyar Posta egyik gondosan őrzött széfjébe került elhelyezésre, egy másik része pedig otthon, a Budai hegyekben, a milliókból vásárolt házában pihent az egyik kulcsra zárható antik trezorban gondosan elszeparálva minden mástól, amelyből minden valószínűség szerint mindösszesen már csak hasznavehetetlen hamu maradt. Már nem ott élt, nem ott írta a levelet barátjának, ugyanis amióta lassacskán elapadt a pénze, és úgy folyt ki a kezei közül, mint ahogy a felvágott erekből ömlik, bugyog el a vér lassan, a legnagyobb szégyenére vissza kellett, hogy költözzön Győrbe az édesanyjához. Ketten éltek ismét egy fedél alatt, mint ahogyan éltek egészen tizenkilenc esztendős koráig, miután a szempillantás alatt a birtokába jutott vagyonnal elköltözött tőle. Tizenhárom éves volt akkor, amikor szétváltak a szüleik, és édesapja kiköltözött a szülői házból, hogy egybekelhessen szíve újabb választottjával. Mély letargiában volt, napok óta alig evett valamit, és nem mozdult ki a házból, csak hevert az ágyon és a jelennek ható múlt emlékeit nézte maga előtt szüntelen, ahogy múltak el és távolodtak a jelen időként kijelölt érintőtől. Mint a Balaton egy nyári tisztító esős időszak után, amikor a hidegfront keresztül hasítja a tavi tájon maradt foszlékony mindent meghatározó Isteni leheletet, és összerántja a végletek sarkalatjait, olyan tisztán látta ezeket a múló emlékképeket. Ellenben nem igazán érzékelte saját maga körül a jelen történéseit. Amikor belépett valaki az ajtón, szinte az összes esetben az anyja, Erika, minthogyha ott se lett volna. Szegény édesanyja már egy jóideje azon aggódott, hogy fia, Ottó egyenesen az őrület és a téboly fele rohan, és nincs, aki megállítsa ezt az esztelen száguldást. Tulajdonképpen már az utolsó egy évben így látta, amikor még akadt neki elherdálható pénze. Ottó már több, mint két esztendeje hevert maga alatt mélységes apátiában anyja házában, a régi gyerekszobájában, mialatt csak étkezni és az alapvető szükségleteit elintézni kelt fel az ágyból. Csak hosszú idő után, nagy nehézkesen tudta rávenni magát arra, hogy odaüljön az asztal mellé, és nekikezdjen búcsúlevelet írni. Ebben a levélben mély és férfias, megszilárdult elhatározások vetődtek papírra, amelyek a személyes tragédiájából álltak össze egy nagy egésszé. Ez állt a levélben:

“Bocsásson meg mindenki, hogy az egyéni, személyes szoc problémáimmal zaklatom a világot. Távol áll tőlem mindennemű panaszkodás, a legkevésbé sem szeretném azt, hogy levelem férfiatlan vinnyogásnak és siránkozásnak tűnjék fel. Aki ismer, az tudja, hogy mi történt velem az elmúlt időszakban, az elmúlt hetek során. Igazándiból ez az egész már évekkel ezelőtt elkezdődött, talán akkor, amikor hozzájutottam a milliókhoz bohó és meggondolatlan tinédzserként. Egyedül saját magam okolhatom, tisztában vagyok vele. Mint ahogy azzal is, hogy Rékát is megmenthettem volna abból a rengeteg sok pénzből, de lehet, hogy elég lett volna mindössze a lelkierő is, amelyet közvetíthettem volna felé, hogy ha vele maradok, és akkor nem kellene most a halállal szembenéznie. Még mindig életben van. de miután nincs pénze a műtétre, és még továbbra se találtak a számára megfelelő szervet, bármelyik pillanatban lenyesheti fejét a halál bárdja! Tudjátok, hogy mennyire megvetem és gyűlölöm önmagam emiatt? Az én hibám lesz, hogy ha meg fog halni, és én ebben a tudatban képtelen vagyok tovább élni… Még csak azt se hozhatom fel mentségemre, hogy későn értesültem arról, hogy szüksége van egy új vesére. Még lett volna lehetőség arra, hogy megmentsem, és felajánlhattam volna az ő részére a sajátomat, a kettő közül az egyiket, ehelyett ignoráltam őt, mivel kapcsolatunk végére rég pontot tettem, és azt igyekeztem elhitetni saját magammal, hogy nekem már semmi közöm őhozzá, és hagytam, hogy reménytelenül várakozzon az új szervre, amelyről, mint ahogy azt mondtam, nincs tudomásom, hogy azóta is megérkezett volna. Arról sincs tudomásom, hogy mi van most Rékával, hol van, merre, s hogy egyáltalán életben van-e még? Utoljára félévvel ezelőtt kaptam róla infót, azóta szerintem elköltözhettek a városból, sehogyan se találok a nyomára… Semmiről sincs tudomásom vele kapcsolatosan. Ő volt az egyetlen lány, aki engem az életben igazán szeretett és megbecsült, és ő volt az egyetlen az én számomra, akit én igazán szerettem, viszont egyáltalán nem becsültem… Biztos vagyok abban, hogy evégett vert meg engem a Jóisten. Mert nekem a nyert pénzből újszerű kalandokra meg az egész világra volt szükségem, de valamire mindenképp, amiben még nem volt részem, amiről úgy véltem érezni, hogy nekem az kijár, hogy részem legyen benne, amikor aztán pedig az egyik pillanatról a másikra a zsebembe zuhant a nyílt égből a temérdek Föníciai találmány, akkor nem töprengtem valami sokat azon, hogy megszabaduljak-e tőle. Hogy megtaláltam-e a számításaim, azt az újszerűt, amit annyira üldöztem, az elérhetetlent, a kézzel megfoghatatlant, amelyet hát hogyan is lehetne megkaparintani, hiszen a szó már önmagában kizárja a birtokba vétel lehetőségét, nem, nem találtam meg, most, hogy így visszagondolok mindenre. Volt számos olyan pillanat, amikor azt hittem, hogy igen, megtaláltam, most aztán révbe értem. Aki ismer, az tudja, hogy nem vagyok egy kimondottan előnytelen külsejű srác, hiszen, ha magas nem is vagyok, de alacsony se, tiszta tekintetű és jólelkű fiú voltam mindig is… De éppenséggel jóképűnek mondható se vagyok, igen, valóban. Igen, talán az elmúlt néhány év alatt a jólelkűségemnek nem igazán lehetett látni a nyomát rajtam, amikor két kézzel szórtam a pénzt, és tárgyiasítottam a nőket, ha lehetett is látni a jólelkűségemből valamit, akkor az az volt, ahogy a barátaimmal bántam, kiemeltem az Andrást meg a Marcit is a sanyarú sorsukból, valamint a legutolsó havert is, akivel váltottam életem során néhány tréfás szót mindössze, akikből a meggazdagodásom után hirtelen egy csapásra rengeteg lett, meghívtam annyi italra meg nőre, amennyitől ki nem dőltek teljesen. Hogy mit is jelentett számomra a pénz? Pillanatnyi testi-lelki, de leginkább testi örömök beteljesülésének zálogát, hamis barátokat, hamis szerelmeket, minden hamis jelenségnek a magamhoz való közel engedését, viszont azon személyek elveszítését, akik igazán és tiszta szívükből, őszintén szerettek feltétel nélkül. Kétségtelenül az ifjúság végletekig való kitombolásához vezető legkönnyebb utat, viszont egy huszonhat esztendős kiégett és lélekben kiüresedett önmagamnak az okozóját. Szóval, sose voltam egy bányarém, és egy olyasvalaki, akinek ne lettek volna becsülendő belső tulajdonságai, mégis úgy édesgettem magamhoz a nőket a Föníciai találmánnyal, azzal a papírral, minthogyha egyébként soha labdába nem rúghatnék anélkül… Imponált számomra az, igen imponált, amikor körülvettek azok a nők, akikről azelőtt csak messziről álmodoztam, keresztülnézve a csillogást feltáró üvegen, ahogy vastag coboly bundában és prémben vacsoráznak a körút elit negyedében jól öltözött csokornyakkendős és öltönyös férfiakkal, ficsúrokkal, és két ujjal fogva hörpintik fel a rosét gyönyörű ívelt alakú kelyhekből, és rózsavörös arcukkal nevetnek valamin, amikor a férfi átnyúl, és megfogja a sima bársonyos kezüket. Vagy éppen fiú, igen, azok a ficsúrok, akik igen tehetős családból származtak, akiket én ismertem többek között még a gimnáziumból is, akik még életükben nem dolgoztak egy másodpercet se, mégis úgy vitték el a legcsodálatosabb lányokat az iskolából, minthogyha az a világ legtermészetesebb dolga lett volna, felmenői vagyonnal megtámogatva. Körülvettek ezek a nők egyik napról a másikra, mindig kéznél volt valaki, akin a legállatiasabb ösztöneimet ki tudtam élni, és sok mindenre megkérhettem őket, ezek igen készségesek és kedvesek voltak velem. Mindig volt körülöttem valaki, és mégis oly kevesen voltak… Tulajdonképpen sose voltam magányos, és mégis annyira magányosnak éreztem magam. Amit ezek a hamis barátok és nőszemélyek nyújtottak, az nem volt egyéb, mint illúzió, amelynek zenitjét igyekeztem örök életre megragadni és kiteljesedni benne, az volt a csimborasszó, amelyben viszont egy idő után már nem éreztem ugyanazt, mint az első pillanatokban, minthogyha kezdtem volna immunissá válni, immunissá az egész világra, arra az életre, amely körülvett minden fényűzésével, kéjével és pompájával. Már több kellett az élménynek ugyanahhoz a fokozatához, egyre több kellett mindenből, alkoholból, testi mámorból, hamis barátból és éjszakázásból. A nőktől eleinte különösen a testem sóvárgásának csillapítását vártam, egy idő után azonban törekedtem egyik-másikkal komolyabb viszonyt létesíteni, de legalábbis komolyan elbeszélgetni az életben való elképzeléseikről… Viszont képtelenek voltak számomra többet nyújtani egy egyszerű kalandnál, amely kalandok még csak nem is voltak minden esetben forrólángúnak mondhatók. Akik pedig hajlandóak lettek volna velem komolyabban is összejönni, azokba meg én voltam képtelen beleszeretni, mind olyan üres és tartalmatlan volt, akár egy bögre, amelyből hiányzik a lényeg, ez esetben a lélek meg a szellem, amelynek tárolására az anyag elrendeltetett. Végül aztán a nagy kéjhajhászásban rákaptam a legnagyobb méregre, amit hordott hátán valaha ez a föld, a kábítószerre. Ezután sorsom megállíthatatlanul elindult jelenlegi nyomorult helyzetem irányába, és nem volt megállás ezen a meredek lejtőn. Most pedig itt ülök, és azt se tudom, hogy milyen nap van, mennyi az idő, és hogy mi a célom az életben, van-e még innen lehetőségem továbblépni valaha, tartogat-e számomra még bármit is a sors? Itt van a fiókomban, gondosan elrejtve anyám elől szépen becsomagolva egy adag méreg, amely csak arra vár, hogy orálisan bejuttassam a szervezetembe. Igen, az, amire ti is gondoltok, ettől meg fogok halni, de ez már teljesen világos lesz számotokra nyilván, miután a holttestem előtt fogtok döbbenten megállni. Döntöttem. Nem élek így tovább, önmagam előtt szégyellve magam. Kérlek, ne vegyétek ezt tőlem gyávaságnak, hiszen az öngyilkossághoz igenis nagyon sok lelkierő és bátorság szükségeltetik. Legyűrni az életösztönt, amely viaskodik még a legutolsó pillanatokban is a halál ellenében, az ősi életösztönt, ahhoz egy jóadag elkeseredettség és reményvesztettség szükséges. Az anyám, igen, a drága jó anyám… Akit meggyanúsítottam azzal, hogy meglopott engem, azután pedig magára hagytam úgy, hogy a szíve szakadt meg. Persze mégis megbocsátott, hiszen az anyám. Ez a halál nem lesz különösebben fájdalmas. Egyáltalán nem lesz az, mindent tudok erről a bizonyos anyagról a fiókban. Ne sajnáljatok engem, és ti csak legyetek boldogok továbbra is. Ölelek mindenkit utoljára képzeletemben, Ottó.”

2. fejezet

Csengettek odakint. Ki lehet az vajon, hisz az anyja nincs odahaza, őt nem kereshetik, és egyúttal ő maga nem is csöngethet, hiszen miért is tenné, amikor van neki kulcsa a bejárati ajtóhoz, mint ahogyan az összes rokonnak is, akik bejáratosak voltak őhozzájuk. Netán hivatalos levél miatt jöttek, vagy a zord és hideg szomszéd úr volna az, akivel alig váltottak néhány szót, amióta egymás mellett élnek az évtizedek alatt? Megzavarták gondolataiban és tervében, pedig a mérget, amely egy kapszulában volt gondosan becsavarozva, kivette a fiókból és a kezében tartotta. Visszaejtette esetlenül a fiókba, majd pedig azt úgy hagyva kinyitva, akár egy sivatagi szomjazó, aki kint hagyja lihegni a nyelvét a szájából, majd lustán és kóválygó fejjel megindult a bejárati ajtó felé. Menetközben elhalványult előtte a tér, az egész miliő, a teremtés, az, amelyben ő éppen elfoglalta a maga helyét, amelyből távozni készült, még ő maga se tudta, hogy pontosan hova, hisz nem tudhatta… Hirtelen eszébe jutott minden, az a bizonyos nap, amikor tudomást szerzett erről a játékról, amely már napirendre volt tűzve, amely a világ több országában már régesrég gazdagított keveseket, erről az átkozott játékról, amely nélkül ő neki most valószínűleg volna egy tisztességes szakmája, esetleg diplomája, melyek következtében lenne becsülettel végezhető munkája és munkahelye is, és gondtalan életet élhetne Rékával. Eszébe jutott az a nap, amikor nekiindult megjátszani a nyerőszámokat. Amikor az anyjával egymás mellett nézték a nappali kanapéján a sorsolást, és az ő szelvényszámát hirdették ki győztesnek, az a mámoros pillanat, amely örökre beégett az emlékezetébe kitörölhetetlenül. Ahogyan Rékával örültek egymással a hatalmas hírnek… Az egész a két lábon helyet foglaló televízió előtt kezdődött abban a bizonyos nappaliban a szülői házban, amikor is a lottó névre elkeresztelt újfajta játéknak a reklámját ismételgették szüntelenül egyfolytában. A házban minden tökéletesen a helyén volt, a világosbarna fuvolázó kakukkosóra, a plafonig érő, duruzsoló cserépkályha, a megsárgult évszázados könyvek a könyvespolcon, a macskáknak a tálja, a két lábon csálén terpesztő kigúvadó képernyőjű televízió, a gyümölcsöstál rajta roskadozó, már félig megrohadt almákkal és banánokkal benne, édesanyja gumiszagú esőkabátja és esernyője a fogason, minden a maga térfogatában foglalta el a nekiszánt helyét, pontosan ugyanúgy, mint évekkel azelőtt, amikor még nem költözött el innen, amikor még ugyanolyan szegény volt, mint most, lélekben mégis annyival gazdagabb, vagy amikor még ugyanitt élt, és éppen megnyerte az ötös lottót. Az ő élete azóta megjárta a paradicsomot, ahonnét mélyzuhanást véve frontálisan szembetalálkozott a teljes anyagi és morális megsemmisüléssel. Az egész mindenség, az őskozmosz a helyén marad egy ember kalandos élete során, semmi nem változik a külső világban a személyes viszontagságaink malomkövei alatt elszenvedett felőrlődéseink alatt. Amikor ott belül annyira szétesik a gondosan megkonstruált harmonikus egész, a világ valójában mintha mi se történt volna, észre se vesz semmit, minden olyan komótosan csordogál tovább a maga medrében. Hosszú idő volt amíg az ajtóig elért. Ezalatt a hosszú idő alatt átfutott elméjén az egész addigi élete, a gondtalan, részben apát nélkülöző gyermekkor, amelynek során korántsem vetette fel őket a jólét, hamar lepergett előtte, már tizennyolcadik életévének az emlékeiben időztek a gondolatai, amikor is eljutott egyszer csak ahhoz a sarkalatos ponthoz, mikor hallott erről a lottó nevű újfajta játékról, amelyben eldöntötte, hogy részt vesz, kipróbálja benne a szerencséjét.

3. fejezet

Az iskolából tartott épp hazafele, és egy jó idő után feltűnt neki, hogy az utcákat szegélyező, minden más fölé hivalkodón tornyosuló, éjszakánként kivilágosodó, neonban megfürdő reklámtáblák ezúttal valami mást is fel akarnak kínálni, nem csak a jól megszokottat és mindenki által látottat, megcsodáltat. Ezt vedd meg, azt vedd meg, ilyen selyembundát vásárolj, olyan mozifilmre válts jegyet, mindegyik csak a pénzt akarja kiszipolyozni a zsebből, ebben az új hirdetésben ellenben nem, hogy nem eladni akartak, hanem éppen, hogy pénzt kínáltak fel, méghozzá annyit, amennyit a dolgozó ember tisztességes munkával aligha keccsölhet össze egy élet keserves munkája alatt. Hogy mit kell érte tenni? Játszani kell, méghozzá szerencsejátékot. Igen, ez az első szerencsejáték Magyarországon, a lottó! Hallott már nyereményeket osztogató, de leginkább az emberek zömét fosztogató szerencsejátékokról a nyugat tőkeközpontú sivár világából, de ott is leginkább olyasmikről, melyeket egymás ellen űznek feslett és rosszéletű szenvedélybetegek csalárd módon, olykor csalással megvádolva egymást, és párbajjal végződő játszmákon. Ez most nem ilyen, itt van egy szelvény, amelyen adott kilencven szám, amelyek egymás mellett foglalják el a helyük a maguk négyzetkockákon belül kijelölt zónájukban, és ebből a kilencven számból kell eltalálni ötöt ahhoz, hogy irdatlan pénzmennyiséget lehessen nyerni, jóval többet, mint amennyi egy kártya, vagy rulettjátékon nyerhető, mint amikről annyit hallott már korábban. Van is egy kaszinó a közelükben, szemtől-szemben is látta már ezeket az embereket onnét kijönni, mintegy megbabonázva a nyereménytől őket, vagy éppen hazafele menet néhány méterenként belerugdosni valamibe, amiért már megint nem talált rájuk a szerencse. Még eleinte szívből sajnálta ezeket a pórul jártakat, csaknem empátiát érezve irántuk, de aztán igen hamar rájött, amikor szinte minden egyes nap ugyanezzel a dühös vehemenciával indultak el haza ugyanazon az útvonalon, hogy ezek az emberek tulajdonképpen a saját fösvény gátlástalanságuknak az áldozatai. Természetesen a hatalmas nyeremény elhódításának kísérletét képező játék sem vehető igénybe anyagi ráfordítás nélkül, a tábla alján kisbetűkkel szerénykedő felirat közölte is az információt: öt szelvény kerül összesen egy forint ötven fillérbe. A megnyerhető összeg pedig terjedelmes betűkkel volt feltüntetve középen: ötmillió forint! Te jó ég, mit tudna csinálni ötmillió forinttal, bele se mert gondolni, először venne egy házat a budai hegyek lábánál, azután pedig egy német automobilt, rengeteg bundát meg ékszert kedvesének, Rékának, anyjának egy újabb házat itt Győrben, a mostani, felújításra szoruló rozoga helyett… Nem is, nem az volna a legelső dolga, minek is keltene rögtön maga körül akkora nagy feltűnést, először is új cipőt venne és ruházatot, ugyanis mindene már olyan nyűtt és avas, a cipőjének a sarka megy szét, kifakult tavaszi kabátja több helyen is elszakadt, és állandóan meg kell varrni. Tizennyolc éves volt, és egyre inkább kezdte megérteni azt, hogy egészen pontosan mit is jelent a pénz, de legalábbis annak a fájdalmas hiánya. Egyre több mindenre költött, vagy éppen, hogyha nem volt pénze, akkor költött volna csak inkább, mindenesetre egyre nagyobb igényeket támasztott az élettel szemben. Az élet pedig vállat vont, és kihátrált a felelősség alól, hogy oldja meg ő maga a saját silány helyzetét. Megnézte még egyszer magának alaposan a táblát, majd pedig elindult tovább a hazafele vezető úton. Mélyen belenyúlt a zsebébe cigaretta után kutatva. Nagy nehézkesen és lassacskán a keze ügyébe került egy összetöpörödött és aszott cigaretta, amelynek közepén egy éles törésvonalnál tartotta egyben azt a szentlélek, ám mihelyst a szájához emelte, hogy meggyújtsa azt a gyufával, az menten kettétörve kiesett a keze ügyéből, le a tegnapi esőtől szárazan sáros pocsolyába. Erőtlenül leejtette kezeit, és bosszúsan nézett maga elé, belefáradva úgy összességében az egész életbe, miközben arra gondolt, hogy a sors csak ővele lehet ilyen könyörtelen és igazságtalan. Ez az egyetlen cigarettája volt már csak, és pénze sincs arra, hogy egy újabb dobozzal vásároljon. Kezéből dühösen félredobta a gyufásskatulyát is bele a vak világba, hogy hadd menjen kárba akkor már az is, egy jó ideig úgysem lesz szüksége most majd rá. Tovább baktatott, kissé meggyorsítva lépteit a buszmegálló irányába, lefelé egy doboldalon, amely a belvárosi turistanegyed felé vezetett el, és amelyet mindkét oldalról egyre cifrább és pazarabb kávézók, éttermek, vendéglők ékesítettek. Amikor egy ilyen impozáns vendéglő mentén elhaladt, szeme megakadt négy lányon, akik közül kettő kimondottan jólöltözött volt, kettő pedig kevésbé. Két jólfésült úrfi volt az oldalukon, ki kávézgatott, ki pedig borozgatott közülük. Jó kedvük volt, vidáman és kissé gúnyosan kacarásztak együtt mindahányan. Észre se vette magát, és rajtuk felejtette a tekintetét, miközben lassú léptekkel elhaladt mellettük, és úgy nézte őket. Az egyik lengébben öltözött lány észrevette őt, majd pedig rögtön utána az egyik fiú is. Gúnyosan összesúgtak, mialatt az úrfik az ő szegényes gúnyáját méregették lenézéssel és megvetéssel a szemeikben, azután pedig hangos nevetésben törtek ki, a lányok szemérmesen a szájuk elé tartva a tenyerüket, mintha a csodálatos jókedvet, amely mások iránt érzett szánalomból táplálkozott, szégyellniük kellene… Ottó elborult vérhullámos fejjel, rákvörösen ment tovább meggyorsítva a lépteit. Most már egészen biztosan meg fogja játszani ezt az ötöslottót, elhatározta magában. Elkezdett zongorázni a nagy lehetőségek széles palettáján, vajon hány eshetősége van arra, hogy pont eltalálja a kilencvenkilenc számból azt az ötöt, amiket majd kihúznak a lottósorsoláskor, amit majd feltehetően a televízió közvetíteni fog, ő pedig majd a képernyő előtt anyjával fogja végig nézni az adást? A matematika soha nem tartozott az erősségei közé, de ebben az óriási fejtörésben igyekezett elmélyedni a számok sekélyes világában, és kiismerni magát bennük. Elkezdte végig venni az összes létező lehetőséget, amelyből kihozhat ötös találatokat, és eldöntötte, hogy miután otthon leülve gondosan kidolgozza ezeket a műveleteket papíron, addig fogja ezt művelni, ameddig telitalálata nem lesz… Ha így jár el kitartóan, akkor egyszer be kell, hogy következzen ez az eshetőség, nincs mese. A Peti nevű barátja igen jó matematikából, mérnöknek készül, idén fog felvételizni a budapesti Corvinus egyetemre, majd ő vele közösen kieszelnek valami okosságot, hogy miképpen lehetne megjátszani rengeteg sok szelvényt. Viszont akkor eleinte igen sok szelvényt kell vásárolnia, hogy ha jól számolja, akkor talán több tízezret is… Beruházást igénylő projekt. Az anyjától fog kérni rá pénzt, majd meggyőzi őt arról, hogy ez egy bombabiztos befektetés, eldöntötte magában. Odaért a buszmegállóba, és miközben nagyban töprengett a számokon, egyszer csak megmutatta magát a távoli kanyarulatban lomhán felbukkanó és álmosan a domboldalra felkapaszkodó liláskék színű busz, amely kötelességtudóan hazavitte őt tervei szövögetésének színhelyére, a családi fészekbe.

4. fejezet

Aznap délután képtelen volt a tanulmányaira összpontosítani, amire márpedig nagy szüksége lett volna, mivel az érettségi előtt állt közvetlenül, annak minden fenyegetően számonkérő megnyilatkozása előtt. Lemaradása egyébként is meglehetősen nagy volt, és ezt nem csupán ő vélte így érezni, hanem erről árulkodtak a tudását mutatni hivatott osztályzatai is, amelyektől sem ő, sem pedig az édesanyja nem voltak túlságosan elragadtatva. Már régen megértették ővele, hogy a saját érdekében tanul, saját magáért, nem pedig másoknak teszi ezt, mégse fűlött a foga a tanuláshoz, pedig nem egy feléje mélységes és jóindulatú sajnálkozást mutató ismerősétől megkapta már azt, hogy mennyire jó feje van, alkatából fakadó intelligenciája adott volt már születésekor, az intellektualitást pedig az őt érdeklő tudományok szüntelen bújásával szívta magába, ezáltal tett rá szert. Egyetemre kellene mennie, javasolták neki többen is az ismeretségéből, amit az anyja is támogatott, viszont amikor ő maga nem igazán mutatott különösebb érdeklődést egyetemi tanulmányok folytatása iránt, anyja arcán csalódottságnak a leghalványabb nyomát se vélte felfedezni, éppen ellenkezőleg, minthogyha megkönnyebbedett volna a lelke, talán mert annak ellenére, hogy ő nem, hogy nem igyekezett fiát lebeszélni róla, hanem még támogatta is ebben, ő hajthatatlan, és nem akarja továbbra is iskolapadban gyötörtetni magát, így aztán rengeteg pénzt megspórolhat majd saját magának, legalábbis egyelőre. De mielőtt ez bekövetkezett volna, hogy mindent elkövessen avégett, hogy Ottó elkerülje a fenyegetően közeledő sorkatonai szolgálatot, a kötelező behívó levelet, és mindent, ami azzal együtt jár, a katonaság elkerülését hozta fel legfőbb érvnek amellett, hogy tanulmányait egyetemen folytassa, ugyanis abban az esetben elkerülte volna a katonai szolgálatot arra az időre legalábbis, ameddig le nem diplomázik. Ez se volt elég érv neki, az oktatási rendszerre, az egész iskolai intézményre, mint olyanra, egyfajta elnyomó zsarnoki intézményre tekintett, amelynek öleléséből végtelen szabadságvágyából kifolyólag mielőbb szabadulni akart. Soha többet nem akart iskolapadba visszaülni, viszont ez a soha többé az ő számára az örökkévalóságig táguló időintervallumot jelentette, amelynek soha meg nem szűnésének is a legvégén látott egyfajta apró, pislákoló fényt, lehetőséget arra, hogy egyszer majd talán mégis beül abba a bizonyos egyetemi iskolapadba, miután felébredt olthatatlan tudásszomja. Úgy volt vele, hogy jöjjön, aminek jönnie kell, ha ez a valami márpedig a katonai behívót jelenti, akkor hát jöjjön el az. Egyébként se tudta, hogy mivel szeretne foglalkozni, elképzelése se volt, még most se, hogy átlépte a felnőttkor küszöbét, és az osztálytársai javarésze már, hogy ha szülői döntés következtében is, de eldöntötték azt, hogy mit fognak csinálni néhány év múlva napi nyolc órában. Osztályának több, mint fele egyetemen folytatja tanulmányait, miután nem szakosodtak semmire se, gimnáziumból lesznek szélnek eresztve, hogy boldoguljanak az életben, ahogyan csak tudnak. Annyit tudott biztosan, hogy szegény ember sosem akar lenni, és hogy nagyon akarja a sok pénzt. Nem is avégett, hogy felvághasson mások előtt, hanem hogy teljes biztonságban tudja az életét, mivel a pénz és a biztonság közé egyenlőségjelet lehet rakni. Réka is egyetemre készült Budapestre, magyar és történelem tanár szeretne lenni, a Pázmány Péter tudományegyetemen fogja folytatni tanulmányait. Nem találta normális dolognak azt, hogy egy embernek, aki szinte még gyerek, még csak tegnap hagyta ott a gondtalan gyermekkort, és ejtette le a tojáshéjat a fenekéről, már tudnia kellene döntenie arról, hogy mivel szeretne foglalkozni egy életen keresztül. Nem csoda, hogy az emberek kilencven százaléka ki nem állhatja a munkáját, gyűlölködve megy be a munkahelyére, és úgy lép ki annak ajtaján műszak végeztével, mintha valami dohos börtönből szabadult volna ki. Amióta felnőttkorú lett, néhányszor járt már a barátaival kaszinókban, megpróbálkozott a pókerrel meg a rulettel is, ám a legnagyobb összeg is, amit ott nyerni sikerült nekik, az mindössze néhány forintocska volt csak. Valami komoly dolog kellene, és ez pedig most a lottó, nagyon úgy néz ki… Feltárcsázta Peti telefonszámát, és áthívta őt magához, hogy együtt játsszák meg a tökéletes nyerőszámokat. A reklámtáblákon az is le volt írva, hogy hol lehet kapni ezeket a bizonyos lottószelvényeket, ezek a nemrégiben felhúzott lottózók, melyeket a város bizonyos, szétszórt pontjain kell keresni. Kiment az utcára, és elkezdett csavarogni, miközben gondosan figyelte a környezetét, és nem messze az otthonuktól, néhány utcára a családi háztól észrevett egy épületet, amelyről halványan úgy emlékezett, hogy legutóbb, amikor látta, lepusztult és omladozó falait szinte már csak a szentlélek tartotta egyben, tehát feltehetőleg nem olyan régen felújították azt, hogy lottózót csináljanak belőle. Nagy, kissé kacskaringós vidám betűk szólították meg a járókelőt a bejárati ajtó feletti homlokzatról: Lottózó. Egy pillanatra megállt, benyúlt mélyen a zsebébe, és az összes megmaradt forintjait, amelyeket apró kis fillérekből dagasztott össze hosszú percek szőrszálhasogató munkájával, vásárolt magának annyi lottószelvényt, amennyi csak tellett belőle. Elindult velük haza, gondolta, hogy majd miután kér az anyjától pénzt, eljön még annyi szelvényért, amennyit Peti elő fog írni, amennyi szükségeltetik ahhoz, hogy az ötöslottó összes létező lehetőségének palettáját végigzongorázzák.

5. fejezet

A nappaliban fejtegették a megoldást ketten, ő és Peti, a fénylő üveg tetejű asztallapon egy egész halom lottószelvény felett, amely még korántsem volt az a mennyiség, amely mennyiségre szükségük van a biztos nyeréshez. Peti egy magának való, csendes, fülére tekert öt dioptriás szemüveget viselő, fogszabályzós, elálló fülű szeplős fiú volt, akinek szociális érzékenysége és érzelmi intelligenciája a béka feneke alatt fészkelt, ugyanakkor az értelmi intelligenciája és az IQ szintje jóval az átlag felett volt. Tulajdonképpen Ottóhoz hasonszőrű fickó volt, csak egy kicsit más kivitelezésben. Ottó szintén nem beszélt túl sokat, csak, amikor kellett, és akkor is igyekezett lényegretörő lenni, viszont szentimentalitásával Peti nem igazán tudott mit kezdeni. Az a Peti, aki, hogyha megérkezett valahová egy megbeszélt időpontra, ám a helyzet úgy hozta, hogy az őt fogadni szándékozó illető még valaki mással kénytelen foglalkozni, és neki várakoznia lett volna illendő, akkor szemrebbenés nélkül és szemérmetlenül leült harmadiknak azzal az arckifejezéssel, hogy márpedig én megjöttem időre. Amikor Ottó elkezdett valamiről nagyban panaszkodni Peti barátjának, olyankor ő alig bírta leplezni a hirtelen rátörő érdektelenséget, de valamikor még csak nem is érezte szükségét ennek, és egyszerűen, a szokásos antiszociális módján beleásított cimborája arcába. Viszont minden ilyen, a gondjait bajait ignoráló testi megnyilatkozás felett hajlandó volt szemet hunyni, amikor is Peti valami kreatív feladatban, amiben ő elakadt, és amihez a nem létező matematikai tudományára lett volna szükség, hatékonyan segítőkezet nyújtott neki, mint ahogyan azt tette éppen akkor is ott, a családi ház nappalijának zebracsíkozású huzattal bevont kanapéján ülve a hullámokat leíró lábú üvegasztal körül. Egy golyóstollat tartott elgondolkodva a szája szegletéhez, majd összeráncolt homlokkal és gondterhelt arccal a következőképpen szólt:

– Na, most tehát elindultunk az egyestől, egy-kettő-három-négy-öt. Következik az egy-kettő-három-négy-hat, majd pedig az egy-kettő-három-négy-hét, és így tovább, csakhogy elinduljunk egy szisztémán, és azon keresztül cserélgessük folyamatosan a számokat, jó? – indítványozta, majd pedig elvette a toll végét a szájától, hogy tovább folytassa a szelvények kitöltésében ezt a már megkezdett szisztémát.

Ottóval együtt nekiláttak ebben a szisztémában kitölteni a megvásárolt lottószelvényeket, amelyek valósággal hívogatták a kezeiket, mintegy felkínálkozva nekik, hogy itt vagyunk, meghódításra készen, készen állunk arra, hogy dúsgazdaggá tegyünk benneteket, a lehetőség bizony itt rejlik bennünk, a sok-sok millió, a rengeteg pénz, az élet gondtalanságának és a boldogulásnak a záloga, millió nő libidóébresztőjeként, minden egyes apró számnak nüansznyi rubrikájában, gyertek hát, és találjátok meg! Azért ti, és nem csupán ő, mert mint két szövetséges, akik bankrablásra készülnek, osztozni fognak, természetesen nem az Ottó által nyert pénzen, hiszen Peti is játszani fog a saját maga részére, egy jó nagy adag szelvény rengeteget ő is haza fog vinni, és saját magának megjátssza ugyanezzel a szisztémával az összes létező számkombinációt. Ettől függetlenül még neki is kell vásárolnia szelvényeket, mivel az igen csak kevés mennyiség volt, amely ott hevert előttük az asztalon, az orruk előtt. Viszont még az összes kombináció megszámlálhatatlan lehetőségei is ott roskadoztak az asztalon, szinte teljesen belepve előttük a teret, amely mennyiségre elég volt egyszer ránézni ahhoz, hogy az embernek egy életre elmenjen a kedve attól a rengeteg munkától, amely ugyan a gazdagság eljövetelét hozhatja, sőt, egészen bizonyosan meg is hozza, hogy ha hinni lehet Peti matematikai képességeiben, viszont monotonsága a legunalmasabb irodában végzendő statisztikai feladatkörökre hajaz és emlékeztet.

– Mennyire volna még szükség ahhoz, hogy meg legyen nekem az összes létező számkombináció? – kérdezte Ottó életunt és fáradt arccal barátját, mire az kissé értetlenkedve így felelt, amiért át lett hívva segíteni, és most, miután elmagyarázta a megoldást, ő van okolva az ingerszegény légkörért:

– Ne hülyéskedj már, ez még semmi! Még legalább harmincszor ekkora adagra lesz szükség.

E szavak hallatán vált igazán enerválttá Ottó, arca lekókadt e számot meghallva, izmai úgy elernyedtek, hogy csaknem lefordult a székről.

– Áthívtál segíteni, én csak információval szolgálok neked. Akarsz milliomos lenni, vagy nem? – kérdezte szétvetve kezeit, rátérve a képzeletük előtt célként lebegő autómobil, és bűvös kötegek látványára Peti, amelyekből egy valóságos papírba zárt történelmi arcképcsarnok mosolygott vissza rájuk.

Igen, a cél az, ami lebegett a szemeik előtt, holott a legelső néhány szelvényikszelés utáni örömmámor után, amelyet a milliomossá válás kulcsának megtalálása váltott ki, igen csak álmosító hosszú órák jöttek el számukra, amelyet kettejük közül Ottó viselt rosszabbul, és szembe menve a legbölcsebb jótanáccsal, amit egy ember adhat egy embertársának az életben, miszerint, hogy sose azt nézze, ami várja az út végén, hanem hogy maga az út, amelyet jár az miféle élményeket biztosít számára, egyedül az út végét jelentő, biztonságot és megváltást hozó nyeremény lebegett egy távolról pislákoló fényként a szemeik előtt, mintha egy üvegen súgna keresztül nagyon messziről: „gyere, várlak!” Így telt el három óra, miközben csak a legalapvetőbb szükségleteik letudásához keltek fel, valamint, hogy egy sovány ebédet lassan elfogyasszanak görnyedve a szelvények felett, miközben tekinteteiket szinte le sem vették a megoldandó feladatról. Már a szürkületet jelentő életnek a hiánya szorította ki az asztalt megvilágító fényességet odakint, amikor is fordult a kulcs odakint a zárban, Ottó anyja, Erika, érkezett haza. Ők mintha mi se történt volna, úgy folytatták tovább az ikszeléseket egyhelyben maradva. Erika, miután levette a cipőit és a könnyű tavaszi bőrkabátját, besétált a két fiúhoz, fiához és annak barátjához a nappaliba. Peti már jó előre köszönt neki, elemelve tekintetét a munkájáról:

– Jó estét kívánok!

– Szia, Peti! – köszönt vissza ő, majd miután végignézett az asztalon, és az azon heverő messziről sárgálló szelvényeken, meglepődötten kérdezte:

– Hát ti meg mit csináltok? Mi az a rengeteg sok papír az asztalon?

– Lottószelvény, anya – felelte Ottó, készen állva arra, hogy bemutassa anyjának ezt a játékot, hiszen hogy ha hallott is róla a reklámokban meg innen-onnan, egészen bizonyos volt abban, hogy annyi információval nem bír, mint amennyivel ő és barátja.

– Ja, hogy ez lenne az az ötöslottó, amelyet mostanában annyira reklámoznak? – buktak ki belőle e felfedezés következtében született szavak. – Tehát ezzel lehet milliókat, és egy autómobilt nyerni?

– Igen anya, erről szerettem is volna veled beszélni – tért rá a lényegre Ottó.

Autómobil… Ez volt a legutolsó dolog, amire gondolt, habár egy autó se jönne neki rosszul, amellyel hogy ha megáll majd legközelebb a vendéglő előtt az úton, ahol gúnyosan kinevették őt sóvárgó tekintete és szegényes öltözete miatt, és ő fog fölényesen mustrálni meg gúnyosan nevetni, pöffeszkedve a kocsiban jóféle Havannai szivarral a szájában, drága öltönyben és hozzávaló kalappal a fején, akár az igazi nagy urak. Ezek után akár még egy dekoratív nőszemélyt is felkínálhatott volna a Lottó ZRT. Most jut eszébe, hiszen a kocsi elején pont egy, a mostani divatnak teljesen megfelelő, párductestű hölgy, feltehetőleg modell sugallja azt, hogy aki megnyeri többek között ezt a csodálatos és impozáns vashalmazt, annak már egy ilyen hölgyemény is dukálni fog. Az a bizonyos valósághűen megrajzolt nőszemély, aki mintegy tárgyiasítva a női nemet odavonzza a figyelmet, mivel a világon jól és hatékonyan eladni mindent csak dögös pipikkel lehet, és mellette az a szintén valósághűen megrajzolt nagy tömeg, amely nyálcsorgatva mered az autómobilra, azt közvetíti, hogy mindent egyben megkapsz, hogy ha önmagában az a rengeteg papírköteg nem lenne elég vonzó látvány.

– Na, de hogyan kell megjátszani egy ilyen szelvényt tulajdonképpen? – kérdezte kettejüket Ottó anyja, szinte teljesen figyelmen kívül hagyva fiának azt a céltudatos kijelentését, miszerint, hogy beszélni szeretne ővele.

– Van egy ilyen szelvényen kilencvenkilenc szám – kezdett a felvilágosításba Ottó.

– Azt tudom, és? A kilencvenkilencből kell ötöt eltalálnom, és akkor nyertem?

– Eltaláltad anya, hogy te mekkora egy zseni vagy! – gúnyolódott humoros hangot megütve Ottó, mire Peti illemtudóan és udvariasan kuncogott, miután pillanatnyi kiegyenesedése után visszagörnyedt a szelvények fölé.

– Jó, hát azt nem volt nehéz kitalálni, meg be is mondták a tévében, de hogyan derül az ki, hogy melyik az a bizonyos öt darab szám, amelyet elvileg mind eltaláltál?

– Az úgy derül ki, hogy bekapcsoljuk a tévét, rákapcsolunk az M1-re vasárnap délután hat órakor, és az úgynevezett lottósorsoláson egy üveggömbben több mesterséges kar segítségével nagy sebességgel pörögnek a golyók, majd felemelkedik középen szintén egy kar, amely felemel magával öt darab golyót, amelyen a szereplő számok lesznek a telitalálat számai. Ja, igen, azt elfelejtettem megemlíteni, hogy kilencvenkilenc golyó van, és mindegyik meg van számozva. Legalábbis amikor Sopronban voltam a Gyuriéknál, és befogtuk az egyik osztrák adót, ott pontosan ezt láttuk történni, mint amit az imént elmondtam – festette le a képet Ottó anyjának arról, hogy miféleképpen zajlik egy lottósorsolás, hogy mire kell majd számítani a tévé előtt ülve. Ő pedig tátott szájjal ámuldozott a hallottakon, minthogyha a nyitott száján keresztül szippantaná be az egész nyugati világot, annak minden nemes hozományával együtt, amelyből most egy pörgő és megszámozott, milliókat ígérő golyók formájában robbant be az avítt, üszkös és maradi vadkeletre.

– No, hát erre nagyon kíváncsi leszek! – mondta, majd pedig mielőtt megkérdezhette volna fiát, hogy miről szeretett volna vele beszélni, ő megelőzve őt így szólt neki:

– Amiről szerettem volna veled beszélni, az tulajdonképpen maguk a szelvények, amiket most is látsz épp magad előtt a kisasztalon.

– Mit szerettél volna velük kapcsolatosan mondani?

– Nyilván tudod, hogy ezeket a szelvényeket nem ingyen osztogatják. Valamennyit fizetni kell értük, hogy az ember milliós reményekkel nekivágjon ikszelgetni ezeket.

– Szokták is mondani, hogy ez nem lesz más, mint a hülyék adója – szólalt meg nevetve Peti, miközben éppen egy végig ikszelt szelvényt helyezett el gondosan arra a paklira, amelyen a többi már kitöltött lottószelvény sorakozott egymáson.

– Na igen – ismerte el komoly arccal a megakasztott Ottó az ebben a megállapításban rejlő igazságtartalmat, majd pedig anyja fele fordulva tovább folytatta a beszédet, hüvelykujjával barátja fele mutatva:

– Peti pontosan kiszámolta, hogy hány szelvényre lesz szükségünk ahhoz, hogy az összes számvariációt megjátsszuk ahhoz, hogy ötöstalálatunk legyen, és megüthessük a főnyereményt. Szám szerint tizenhatezerötszáznyolcvanötre. Ez már pedig kétezerkétszáznegyvenöt forintba fog kerülni. De mondom, ezzel egészen biztosan sikerünk lesz!

– Ja, és nekem kellene kölcsönt nyújtanom ehhez? – tette fel a kérdést hirtelen ijedten és szinte kiabálva Erika a fiának csípőre rakott kezekkel, miután rájött arra, hogy ő rá most miféle minőségben lesz szükség ehhez a játékhoz.

– Te magad is tudod, hogy nincs a birtokomban annyi pénz, amennyiből kijönne a megfelelő adag.

Erika erre tanácstalanul széttárta a karjait, és felvonta a szemöldökét. Ottó kínjában és tehetetlenségében már Peti tekintetében kereste a mentőövet, okos kakaó barna szemeiben elveszve várta, hogy egyszerre csak feléje száll ez a bizonyos úszógumi, mint valami reménytelenül fuldoklónak. Egy jóidőbe beletelt, mire Peti felismerte a helyzet által megkívánt szerepét, és barátja segítségére sietett, hogy megerősítse az állítását, miszerint, hogy egyáltalán nem légből kapott és kinevetendő az a megállapítása, hogy tizenhatezerötszánnyolcvanöt forintot fog kóstálni a megfelelő mennyiségű szelvényszám birtokba vétele, melyekkel aztán az ő bombabiztos módszerét felhasználva megüthetik a főnyereményt. Azzal a matematikai módszerrel, amelyet ő ismer, nem létezik, hogy ne üssék meg.

– Ez biztos módszer, ennél biztosabb módszer nincsen. Peti nem szokott ilyesmikben tévedni. Nyilvánvalóan nem ész nélkül fogunk ikszelgetni, kérlek, magyarázd meg neki, hogy miként fogjuk ezt csinálni – fordult Ottó Petihez, próbálva őt bevonni a beszélgetésbe, miközben ő már valójában készen állt arra, hogy magától is nekiveselkedjen módszere ecsetelésébe úgy, hogy az ne tűnjék fel túlságosan tudálékosnak és fellengzősnek, sőt, még inkább legyen alázatos.

– Hát az úgy van Erika néni, hogy létezik a kilencvenkilenc számnak az összes kombinációja, melyekből kihozhatóak az ötösök, a létező összes. Egészen pontosan hatmillióháromszáznegyvenötezer. Ez nem csalás, nem ámítás, ez ki van számolva. Én magam számoltam ki, viszont nem én vagyok az első, aki ezzel kísérletezik. Nyugatabbra, ahol már több országban régebb óta játsszák ezt a lottót, próbálkoztak ilyesmivel, benne volt az újságban, meg a tévében is.

– És nyertek is? – kérdezte meg tőle Erika célratörően halvány mosollyal az ajkán, és kissé gúnyosan.

– Nos, arra már nem emlékszem… De feltételezem, hogy igen. Ki van ez számolva kérem, aki bizonyos matematikai törvények szerint játszik, az nem tud nem nyerni. Biztosan írta az újság, meg bemondta a tévé azt is, hogy az illetők megütötték a főnyereményt, csak hát a győzelem annyira evidens ebben az esetben, nem de? A lényeg az, hogy én a megoldásra figyeltem fel, amit persze hiába írnak le az újságban meg mondják be a televízióban, hogy ha a teljesen hétköznapi, agyát az esetek többségében nem igazán használó ember nem érti a dolgot. Egyébként két különböző időpontban játszanánk meg a nyereményünket, hogy ne kelljen osztozni a rengeteg pénzen.

– Nagyon cseles! – biccentett elismerően Erika. – Akartam is kérdezni, hogy ha ennyire egyszerű ez a megoldás, akkor miért nem jár el ennek a mentén mindenki, hogy megcsinálja magának a szerencséjét? – kérdezte.

– Hát, pontosan azért, mert ez korántsem egy egyszerű történet mindenki számára… És akkor vannak azok, akiknek még csak eszükbe se jut az, hogy ilyesmikkel kísérletezzenek, és nem is hallottak meg olvastak róla úgy, mint ahogy én.

– És vannak, akiknek eszükbe jut, csak éppen sosincs annyi felesleges, elkölthető pénzük egyszerre, hogy több tízezer lottószelvényt megvásároljanak – egészítette ki Peti mondandóját Ottó, egy kis szemrehányással illetve az anyját, illetve igyekezett visszavezetni őt a pillanatnyi problémájának a lehetséges megoldására.

Ő csipőre rakott kezekkel és kifordult tenyérrel nézte a két fiút, akik ekkor csendesen egymásra nevettek, majd pedig elkezdte az polcokat és a szekrényeket portalanítani, mint a legtöbb háziasszony, amikor huzamosabb ideje tartózkodik már a háznak egy adott helységében, és nem állja a legapróbb felfordulást sem saját maga körül. A könyvespolc mellől szólt oda Ottónak:

– Honnan gondolod te azt, hogy én birtokában vagyok annyi pénznek, amennyit te mondasz, hogy kell annak a rengeteg szelvénynek a megvásárlásához?

Ottó szinte már kétségbeesetten emelte rá a tekintetét, miközben ismét nekilátott a még megmaradt szelvények ikszelgetéséhez, és azoknak a hangsúlyával és elszántságával, akiknek már nincs hova hátrálniuk, és nincs mit veszíteniük, a lehető legőszintébben felelte az anyjának: