Ruby Saw

Merah Tua

Sötétvörös

Ruby Saw – Merah Tua

© Ruby Saw 2025 © Book Dreams Kiadó 2025

Szerkesztő: Virgács József, Emy Dust

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-313-6

ISBN Mobi: 978-963-586-314-3

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A könyv kizárólag 18 éven felüli olvasóknak ajánlott!

A történet elemei közé tartozik: részletes erotika, obszcén nyelvezet, gyilkosság, erőszak.

Kérlek, ezek tudatában folytasd az olvasást…

Tracklist:

Atalia: Burn It All Down

Atalia: Run For Your Life

Atalia: The Lion Sleeps Tonight

Banks: Beggin For Thread

Crush Toast: They Called Me Murder

Egzod & Maestro Chives feat. Neoni: Royalty

Halyse: Gasoline

Maneskin: I Wanna Be Your Slave

Nikki Idol: Femme Fatale

NF ft. Tommee Profitt: Let You Down (Piano Version)

Ruelle: Monsters

Ruelle: War Of Hearts

Tommee Profitt ft. Young Youth & Fleurie: In The End (Epic Cinematic Cover)

Zayde Wolf: Gladiator

Citra – Előszó

Hároméves voltam, amikor az ég is értünk hullatta a könnyeit.

Az eső úgy ömlött, mintha le akarná mosni a világ bűneit, de a vér, ami akkor az anyám kezéből csordogált a kabátom ujjára, örökre rajtam maradt. Az illatát még most is érzem, ha lehunyom a szememet. A sikolyai… a zuhanása… meleg ölelése...

Akkor még nem értettem, miért. Csupán azt tudtam, hogy valami véget ért, és csak én maradtam.

Fatih találta meg a testemet a hullák között. Egy kicsi, mocskos rongycsomó voltam, aki nem sírt, csak nagyra nyílt szemekkel nézett rá. Akkoriban azt hitte, gyámoltalan voltam. Talán igaza volt. Ma már inkább azt mondanám: elkezdtem átalakulni.

Most huszonhét éves vagyok.

És ha valaki rám néz, már nem azt látja a szememben, amit akkor Fatih látott. Düh, őrület, vérszomj. A lelkemben pedig egyetlen mondat maradt meg anyámtól:

„Ne nézz oda, kicsim…”

Azóta is mindig odanézek.

***

A penge halk suhogással szántotta végig a férfi nyakát, olyan hangja volt, mint egy drága selyemruha hasadása. A vére forrón csapódott ki, egy pillanatra elvakított. Meg sem rezzentem. Ő volt a harmadik a héten. A lista hosszú, a nevük lényegtelen.

– Túl gyors voltál – hallottam a hátam mögül.

Devan.

Az a hang. Mint egy balta, ami régen megvédett, most már csak hasít.

Hátrafordultam. Fekete inge a testéhez tapadt, mint mindig. A tekintete hideg volt, de én tudtam, mi van mögötte. Valaha az övé voltam. Teljesen. Most már csak egy emlék. Rossz emlék.

– Nem volt méltó rá, hogy szenvedjen – mondtam a fejemet felszegve.

A férfi lassan körbejárt, megállt mögöttem, olyan közel, hogy éreztem a leheletét a nyakamon.

– Emlékszel, mit mondtam egyszer? Hogy mindig meg foglak védeni?

– Azóta sok mindent mondtál – vágtam vissza. – És még több mindent tettél.

Fájt az emlékezés, de még mindig nem annyira, mint az első alkalom utáni reggel. Amikor nem jött vissza. Amikor csak egy kis vérfolt maradt a lepedőn, és a tudat, hogy önként adtam oda magam annak, aki nem volt méltó rá.

Fatih aznap semmit sem kérdezett, csak rám nézett, és a kezembe adott egy kést. Azt mondta, válasszak: áldozat leszek, vagy harcos.

Nem haboztam.

Most, tíz év után, Fatih egyre több mindent bíz rám. A klán egyik legjobbja vagyok, beszedő. Ez pedig egyenlő a vadásszal. A vérem hideg, a célom tiszta. Egy dolog zavar csak: Devan sosem tűnt el teljesen.

A tekintete követ, amikor elsétálok előtte. A hallgatása éget, ha egy szobában vagyunk. Azt hiszem, néha még álmodik rólam. De nem tudja, hogy én minden este róla álmodom.

Ami egykor összekötött… most már csak szétválaszt minket.

Citra

A klub neve Merah Tua. A falak, a függönyök, a lámpák burái – minden árnyalat a bor, a vér, a tűz színeiben játszott. A zene lüktetett, mint egy adrenalinnal telített szívverés. Füst, izzadság, pénz, vágy – a levegőben mind ott volt, rétegezve, mint a gyilkosok múltja.

Ez a hely volt a Nur-klán szíve.

Ide jöttek tárgyalni, ölni, ünnepelni, felejteni, kefélni. A riválisokat itallal kínálták. Itt dőlt el, ki marad, és ki tűnik el a térképről. És én… én ebben a klubban nőttem fel.

"Pont olyan vagy, mint az anyád" – mondta egyszer Fatih egy pohár whisky mellett.

Akkoriban még nem tudtam, hogy ez dicséret volt-e vagy fenyegetés.

Ma este a VIP-részleg volt lefoglalva. Az üvegfalú boxból ráláttunk a tánctérre, ahol az emberek egymásra tekeredtek, mint a kiéhezett kígyók, akik egymást is képesek felfalni. A fények lila és méregzöld árnyalatokat vetettek rájuk, mintha egy másik dimenzióban lettek volna.

Én csak ültem, egyik lábam a másikon, és néztem a forgatagot. A vállamat szabadon hagyó, fekete ruhám az árnyékba simult, combomon kés lapult. Hosszú barna hajam szabadon omlott a hátamra, sötét szemem éberen figyelt.

Nem tudtam ellazulni.

Még akkor sem, amikor biztonságban vagyok. Mert az ilyen helyeken soha nem tudhatod, mi történik.

A pohárban jég koccant, a szaké kissé langyos volt. A bőrömön éreztem Devan tekintetét, még mielőtt belépett volna a részlegbe. Ismerem a lépéseit. Ahogy felém közeledett, valami megfeszült bennem, de nem mutattam ki.

– Elégedett vagy magaddal? – kérdezte, miközben helyet foglalt mellettem. A hangja közömbös volt, de a szeme másról árulkodott.

– Mindig – válaszoltam, kortyoltam, és nem néztem rá. – Miért, nem kellene? – vontam fel kérdőn a szemöldököm.

– Az egyik emberem panaszkodott. Azt mondta, megfélemlítetted.

– Inkább féljen tőlem, minthogy kételkedjen bennem – vontam meg a vállamat. – És te is tudod, hogy igazam van.

Devan elmosolyodott. Az a régi, gúnyos félmosoly.

– Egy nap még kinyírnak ezért, Citra.

– Jó, hát addig élvezem az italt – emeltem a poharam. – Talán veled iszom majd utoljára.

Egy idegen nevetés törte meg a beszélgetésünket.

A VIP-fülke ajtajában Eka állt.

Fehér ing és sötét zakó feszült rajta, a megjelenése visszafogott volt, mégis veszélyt sugárzott. Fekete haját, enyhe bajusz és szakáll keretezte, széles vállai uralták az alakját. Mint egy túlélezett vadászkés, amit bársonykesztyűben rejtenek el. Most először láttam másképp. Nem csak, mint testőrt, hanem mint férfit. Fatih első embere volt, mint személyi asszisztens, csak éppen Glockkal...

A tekintete végigsiklott rajtam, nem tolakodóan, de nem is zavaróan, aztán Devanra pillantott. Ő is felfigyelt a feszültségre.

– Fatih küldött – mondta egyszerűen. – Tudni akarja, hogy készen álltok-e a találkozóra.

Devan bólintott, de úgy, mint akinek nincs kedve parancsot teljesíteni. Én még egyszer Ekára pillantottam – csak egyetlen mozdulat, semmi több. A férfi megtorpant, mielőtt kilépett volna, és egy pillanatig csak állt ott… aztán lassan, de határozottan bólintott.

Éreztem, hogy valami megmozdult bennem. Gyűlölöm, ha olyasmi ébred, amit nem én irányítok. Az a tekintet most mintha védtelenül talált volna. És támadott...

A poharam félig kiürült, amikor Devan végül felállt.

– Menjünk – mondta kurtán. Nem kínálta a karját, nem várt választ. A köztünk lévő egykor gyengéd dinamika már csak hamu.

Felálltam, a mozdulataim kimértek voltak. Semmi hirtelen, semmi felesleges. A VIP-részleget elhagyva a klub hátsó folyosóin indultunk el, ahol a zene csak tompa dübörgésként pulzált a falakon túl. A sötét kőpadló hidegen verte vissza lépteim zaját. Ismerős, de mindig fenyegető útvonal.

Fatih különterme a klub mélyén volt. A falai hangszigeteltek, ajtaját ujjlenyomat és kód zárta. Nem léphetett be oda akárki – talán csak olyan, aki már rég nem számított embernek, csupán eszköznek.

Ahogy beléptünk, a levegő megváltozott. A világítás halványabb volt, melegebb, mégis élesebben rajzolta ki az alakokat a térben. Fatih a trónján ült – masszív, fából faragott karosszék, amely inkább emlékeztetett egy uralkodó székére, mint egy tárgyalóéra. Mellette két testőr. Az igazi vendég az asztal túloldalán foglalt helyet.

Tejo.

A rivális klán feje, a Sagara-család jelenlegi vezetője, sötétzöld öltönyt viselt. Nyugodtan mosolygott, mintha csak egy vacsorára érkezett volna, nem pedig egy halálos egyeztetésre. Szeme fekete volt, de nem üres: számítás csillogott benne.

Már láttam őt egyszer, évekkel ezelőtt. Akkor egy kislányt rángatott meg, mert az apja nem fizetett neki időben. A sikoly azóta is bennem él. Ma mosolygott.

– Citra Nur – bólintott felém, hangjában negédesség. – A legendás vadász. Öröm látni téged.

– Tejo – biccentettem. A nevét úgy ejtettem ki, mintha üveg roppanna szét a nyelvem alatt.

Fatih intett, hogy üljünk le. Devan az apja bal oldalára ült, én a jobbjára. Éreztem, hogy Fatih megérinti a karomat – nem látható, de erőteljes gesztus. Figyelnem kell. A testem figyelt, a lelkem már rég elnémult.

– A Sagara és a Nur család között sok vér folyt már – kezdte Fatih. – Azt mondják, az ilyen dolgokat vagy tovább visszük, vagy elvágjuk őket.

– De mi nem vágunk – szólalt meg Tejo, miközben kortyolt a teájából. – Inkább összefonunk.

– Miért most? – kérdeztem. – Mi változott?

Tejo mosolya egy pillanatra sem ingott meg.

– Az idő. Az erőviszonyok. A jövő. Mindaz, amit a régi nevek már nem bírnak el. De ti – mutatott ránk Devan felé biccentve – ti ketten vagytok az új korszak arcai. Erő. Hírnév. Fegyelem.

– És? – Devan hangja hidegen csengett. – Mit akarsz?

A szavai úgy szelték át a szobát, mint egy tőr, amit csak akkor veszel észre, amikor már a bordáid közé ékelődött.

– Szövetséget. Megerősítve… házassággal.

Nagyot pislogtam, hogy biztosan jól hallottam-e, amit mondott. Devan nem mozdult. Fatih arca kifejezéstelen maradt – csak a szeme villant rám. Vizsgált. Már tudott róla. Előre tudta.

Tejo tekintete még mindig rajtam pihent, mint egy ragadozóé, aki már megjelölte a zsákmányát.

– A fiam, Dimas intelligens, karizmatikus fiú, vezető típus. Ha Citra hozzámegy, béke lesz a két család közt. Egyesített hatalom. Egy új korszak.

– Én nem vagyok alku tárgya – mondtam lassan, minden szónak súlyt adva.

– De Citra… – szólalt meg Fatih. Hangjában nem volt nyomás, de a hangsúlyban figyelmeztetés csendült. – Ez több, mint házasság. Ez stratégia.

Devan egy szót sem szólt, csak nézett. És abban a tekintetben volt valami, amit nem tudtam megfejteni. Talán harag. Talán irigység. Vagy… semmi.

Tejo hátradőlt, kezeit összefűzte.

– Gondolkodjatok el rajta. A háború unalmas, a vér lassan már senkit sem riaszt meg. De az egyesülés… mindenkit megrémítene.

Fatih intett, hogy a megbeszélésnek vége.

Felálltam, lassan, méltósággal. A szemem sarkából még láttam, hogy Devan ökle megfeszül az asztalon, de nem néztem rá. Ha most megtenném, nem tudnám leplezni a bennem feszülő kiáltást. És ha van valami, amit nem engedhetek meg magamnak, az az, hogy újra sebezhető legyek.

Ahogy elindultam kifelé, a sarokban lévő kamera apró kattanással fordult utánam. Minden lépésem ott maradt az adatbázisban. A cipősarkam koppant a márványon, mintha minden hang azt jelezte volna: nem vagyok hajlandó játékszer lenni.

Tejo elegánsan emelte poharát, majd elindult a kijárat felé. Két testőrének léptei tompán morajlottak mögötte. Már a kilincshez nyúlt, amikor Devan felállt.

A szék hangosan csúszott hátra a padlón.

– Nem – szólalt fel. Nem kiabált, de benne volt minden, amit az elmúlt tíz évben soha nem mondott ki.

Tejo megtorpant. Lassan fordult meg, kissé megemelte a szemöldökét. Fatih arcán árnyék suhant át, de nem szólt.

– Bocsánat? – kérdezte Tejo udvariasan, de a hangjában lüktetett a fenyegetés.

Devan előrelépett. A hangja most kemény volt, végzetesen határozott:

– Citra az enyém.

A levegő megdermedt.

A szívem kihagyott egy ütemet, de az arcom nem rezdült, nem fordultam hátra. Nem adtam meg neki azt az örömöt, hogy lássa, mekkora vihar kavarog bennem.

Tejo elmosolyodott, de ez a mosoly már nem volt barátságos.

– Hm… azt hittem, Fatih dönt a jövő kérdéseiben – pillantott az öregre. – Úgy tudtam, az érzelem nem szempont.

Fatih hátradőlt, az ujjai lassan doboltak a karfán, mint mindig, amikor számol valamivel. Minden dobbanás egy eldöntendő kérdés, minden mozdulat mérlegelés.

– Az én fiam – mondta végül –, nem szokott feleslegesen beszélni.

Tejo tekintete még egy pillanatig Devan arcán pihent, aztán rám nézett.

És most először… egy pillanatra megtört a magabiztossága. Csak egy villanás volt, de megláttam benne, amit kerestem. Egy férfit, akit zavart, hogy valaki más megelőzte. Hogy egy nő nem reszket, hanem ellentmond neki.

– Hát jó – mondta végül sarkon fordulva. – De az ilyen „enyém” típusú kijelentések… sokba szoktak kerülni.

A testőrei követték, az ajtó halkan csukódott be mögöttük.

Fatih rám nézett, de nem szólt, intett Devannak, hogy kövesse őt az oldalsó ajtón át. Én ott maradtam, egyedül. Egyedül… és mégis tele minden tekintettel, amit magam mögött hagytam.

A kezem ökölbe szorult, a körmeim a tenyerembe vájtak. Nem azért, mert Devan azt mondta, hogy az övé vagyok, hanem mert egy részem még mindig azt akarta, hogy ez igaz legyen.

De mégis minek?

Eka

A klub már kezdett kiürülni, de a sötét energiák még ott keringtek a falak között. A biztonsági csapat már záró üzemmódba kapcsolt. Fatih utasítása világos volt:

„Vidd haza! Ne kérdezz, ne magyarázkodj! Most ne maradjon egyedül.”

Citra…

Érdekelt, mi történt bent pontosan, de a kamerák képeit visszanézve elég volt annyi: Devan felállt. És azt mondta, „Citra az enyém”. Olyan hangsúllyal, amitől ökölbe szorult a kezem.

Fatih különtermének ajtaja előtt álltam. Kopogtam, de csak formaság volt. Beléptem

Citra egyedül ült az egyik fotelben. A lábait keresztbe tette, kihúzta magát, az állkapcsa feszült volt. A tekintete végigsiklott rajtam, mintha csak egy árnyék lennék – aztán megállt. Elmélyült. Mérlegelt.

– Fatih azt kérte, vigyelek haza – mondtam. – Jobb, ha nem maradsz most itt.

Citra bólintott, szótlanul felállt. A mozdulatai könnyedek voltak, nehezedett rájuk valami láthatatlan súly. Mintha a teste már jól tudná palástolni a szétesést.

Elindultunk a folyosón. Nem szóltunk egymáshoz, a klub mélyére vezető szervizutat követtük. A kijárat mögött ott várt egy fekete Range Rover. A motor már járt, a sofőr leengedett ablakkal dohányzott, de amint meglátott minket, gyorsan elnyomta a cigarettát, és kiszállt.

– Köszönöm, elég lesz – intettem. – Én vezetek ma este.

A férfi bólintott és hátrébb húzódott.

Megkerültem a kocsit, és kinyitottam az ajtót Citrának. Ez automatikus mozdulat volt. Nem szoktam kinyitni senkinek, de neki most mégis. Rám nézett, a szeme olyan volt, mint a tőr, amit a combján hordott. Nem kellett rám szegeznie, elég volt az, ahogy felém pillantott.

Nem a hátsó ülésre ült be, ahogy vártam, hanem mellém, előre.

Szavak nélkül engedtem az ajtót becsukódni mögötte, majd a volánhoz siettem.

Beindult a klíma, a fényszórók bekapcsoltak, és kigördültünk az alvilág szívéből, bele a meleg, párás éjszakába.

Valami megváltozott a térben. A távolság köztünk már nem volt biztonságos.

A város fényei lassan elszivárogtak mögöttünk. Már messze jártunk a klubtól, az utcák kiürültek, a motor zúgása beleolvadt az éjszaka sűrűjébe. Az utastér csendes volt, csak a klíma halk zúgása töltötte ki a szüneteket, amiket egyikünk sem próbált betölteni. Valami feszült a levegőben – valami ismeretlen.

Oldalra pillantottam. Citra az ablak felé fordult, a térdét enyhén felhúzta, a combján megcsillant a fém – az a rejtett kés, amit szívesen hordott. A keze ökölbe szorult az ölében.

Nem bírtam tovább, megszólaltam.

– Minden rendben?

Nem erőltettem, nem kértem, hogy mondja el, nem néztem rá erőszakosan, csak adtam egy lehetőséget, hogy ne kelljen egyedül hordoznia mindazt, ami marta belül.

Meglepett, hogy válaszolt.

– Nem igazán – mondta halkan. Nem volt szomorú a hangja, de volt benne egy hajszálrepedés. Olyan, amilyet csak az vesz észre, aki figyel.

Egy pillanatra csend lett. A gázpedált enyhén elengedtem, lassítottunk, szinte csak siklottunk az úton.

– Valaki… helyettem döntött. Már megint – tette hozzá, még mindig az ablakon kinézve. Aztán oldalra fordult, egyenesen rám pillantott. A tekintete nem volt könyörgő, nem keresett sajnálatot, csak valami egyszerűt: igazságot. – És a legrosszabb az egészben – folytatta –, hogy egy másik ember közbelépett, mert igényt tart rám. Mintha valami trófea lennék. Egy darab hús, amit le lehet foglalni, ha időben odaszólsz érte.

Nem válaszoltam rögtön. Mit is lehet erre mondani? Az ember nem tanácsol, nem nyugtatgat egy olyan nőt, aki százszor több vért látott, mint a legtöbb férfi a klánban.

– Azt hiszem… – mondtam végül lassan – …az ilyen szavakat nem csak annak mondják, akit birtokolni akarnak. Hanem annak, akit félnek elveszíteni.

Nem nézett rám, de a szemei megrebbentek. És ez a kis mozdulat többet mondott bármilyen szónál.

Alig hallottam a saját hangomat. Nem volt benne semmi különös, csak az igazság. Nem neki szántam – de mégis úgy csúszott ki, mint egy régen eltemetett gondolat, ami nem bírt tovább a helyén maradni.

És aztán… elnevette magát.

– Milyen szép mondat… – mosolygott. – Meg is könnyezem.

Nem néztem rá. Nem akartam megsérteni a falát, amit épp akkor épített – körém. Helyettem. Magának. A következő szavaira mégis felfigyeltem.

Előrehajolt kissé, az ajtó ablakának támaszkodott. Az esti fények elnyelték az arcélét, de a hangja tisztábban szólt, mint valaha.

– Tudod, Eka… – mondta, és furcsa volt hallani a nevemet a szájából. Ritkán mondta ki, most viszont ízlelgette. – Az emberek nem azért akarnak birtokolni engem, mert félnek elveszíteni. Hanem mert úgy érzik, ők csináltak meg.

A szavai lassan gördültek, mintha minden betű egy rozsdás szög lenne, amit valaki egy koporsóba üt.

– Fatih. Devan. A klán. Még te is – sorolta, és amikor hozzám ért, valami megfeszült bennem. Nem tiltakoztam, mert tudtam, hogy egy része igaz. – Mind azt hiszitek, hogy egy darabotok belém van égetve. Hogy tartozom. De… nem. – A hangja nyugodt volt, hűvös. Mégis, a szavai mélyén valami alattomos forróság izzott. – Én abból lettem, amit túléltem. Nem abból, amit adtatok.

Ahogy kimondta azt a mondatot: „Én abból lettem, amit túléltem. Nem abból, amit adtatok.” Hirtelen hidegebb lett az autóban, és nem a klíma miatt, hanem mert az igazság hideg tud lenni.

Tudtam, hogy nem várt választ, de éreztem a figyelmét. Azt a finom, feszült koncentrációt, amit egy nő csak akkor ad, ha kíváncsi: megroppan-e a férfi egoja? Eltűnik-e, mint a többiek?

Nem mozdultam, nem válaszoltam, vezettem tovább, de erősebben markoltam a kormányt. Mert engem nem roppantottak meg a szavai, és mert valami bennem is azt súgta: Talán én is abból lettem, amit túléltem – csak még nem mondtam ki.

Belül… valami lassan megmozdult.

Citra nem azért volt erős, mert nem tört meg soha, hanem mert minden alkalommal újra összeillesztette a törött darabokat. Másképp. Keményebben. Élesebben. Olyanná vált, aki már senkinek sem engedi, hogy elfeledtesse vele, honnan jött. És mégis, ott ült most mellettem. Kiszolgáltatva önmagának.

Szánalmat akartam érezni, vagy legalább sajnálatot, esetleg valami hasonlót ahhoz, amit egy beépített zsarunak kellene éreznie, amikor látja, mivé lett egy gyerek, akit a rendszer cserbenhagyott. De egyiket sem éreztem.

Ami bennem elindult, az valami sokkal… veszélyesebb volt. Tisztelet. Kíváncsiság.

És valami, amit régóta próbáltam elnyomni. Vonzalom. Egy olyan nő iránt, akiről tudtam, hogy nem lehet az enyém – maximum a végzetem.

Elkaptam róla a pillantásomat. A város fényei újra felbukkantak a horizonton. Már csak pár perc volt a házig.

– Tudom, hogy nem tartozol senkihez – szólaltam meg anélkül, hogy ránéztem volna. – De néha… az ember nem azért akar melletted lenni, mert birtokolni akar. Hanem mert valaki olyan mellett akar lenni, aki túlélte ugyanazt a poklot.

Most én sem vártam választ, és nem is adott.

Csak… két túlélő hallgatása, akik még nem döntötték el, hogy félniük kell egymástól… vagy elbújniuk a másikban.

Citra

A ház már rég elcsendesedett. Az előtérből halk neszek szűrődtek be, a testőrök váltása, egy csap cseppenése, a hűtő tompa zümmögése a fal túloldalán. Az éjszaka súlya nehéz volt a vállamon, mintha nem csak a testem, hanem a lelkem is poros lenne.

A fürdőszobából kilépve a hajam még nedvesen tapadt a nyakamra, a selyemköntös alatt pedig már nem viseltem semmit. Úgy éreztem, ha még egy réteg ruha maradna rajtam ma este, megfulladnék. A fényeket lekapcsoltam, csak az éjjeliszekrény lámpája világított. Már épp leültem az ágy szélére, amikor ajtónyílás hallatszott.

Nem kopogott. Nem szokott. Devan. A lépteiből rögtön tudtam: dühös. Haragja minden lépéssel visszhangot vert a padlón. Kivágódott az ajtó, és ott állt. Ing nélkül, zilált hajjal, mellkasa gyorsan emelkedett-süllyedt, mintha futott volna. Vagy csak megint felidegesítette magát.

– Hát ezt most mégis mi a fasznak kellett? – sziszegte.

Felnéztem rá, nem pattantam fel, nem is takartam el magam.

– Mire gondolsz? – kérdeztem.

– Ne játszd a hülyét, Citra. Tejo. A kijelentésem. A reakciód. A hangod. – Egyre közelebb lépett. – Úgy néztél rám, mintha meg akarnál ölni.

A köntös meglibbent körülöttem, ahogy felálltam, de nem zavart. Már semmi sem zavart.

– Mert meg is akartalak – vágtam oda. – Mégis mit képzeltél magadról? Hogy csak úgy kimondod: „az enyém”, mintha valami állat lennék a piacon, amit lefoglaltál volna.

– Tejo előtt ezt kellett mondanom! – kiáltott vissza. – Tudod jól, hogy mi volt a tét! Az egész kurva klán egyensúlya! A tekintélyem!

– Ó, persze! A tét én voltam, Devan! – üvöltöttem. – Az én testem, az én életem, az én döntésem! És te döntöttél helyettem, mint mindig! Semmi jogod nincs ehhez!

– Azért, mert te nem döntesz! Csak bezárkózol! Falakat húzol! Eltűnsz mindenből, ami még élhetne benned! – Megállt előttem, az arca már csak centikre volt az enyémtől. – Mert te is érzed, amit én. És ez baszottul megijeszt téged!

A szívem a torkomban dobogott, de nem hátráltam.

– Amit én érzek, az már nem a tiéd. Amit én éreztem, azt elbasztad tíz éve. Amikor először kaptál parancsot… és engem odadobtál.

– Nem volt más választásom… – sziszegte, de már nem volt benne erő, csak veszteség.

– Mindig van választás – mondtam. – Te csak a könnyebb utat választottad.

És ekkor… valami megremegett benne. Láttam. A tekintete megcsúszott, a karja megfeszült, de nem nyúlt hozzám. Mert tudta, ha most megérint, vagy visszahúz, akkor minden dőlni fog.

És én… talán hagytam volna.

De nem mozdult, és én sem. Két árnyék állt szemben egymással, éjfél után, egy házban, amit már rég nem neveztek otthonnak. A levegő lángolt körülöttünk. A mondatok, amiket kimondtunk – túl sokáig voltak eltemetve. Most, hogy kiszabadultak, már nem volt visszaút.

Devan egy lépést tett felém. A hangja már nem harsogott, halkabb lett – és ettől csak még veszélyesebbnek hatott.

– Mindig ezt csinálod – mondta. – Kitéped belőlem azt, ami még bennem maradt… aztán rám vágod az ajtót.

Megfeszültem.

– És te mindig azt hiszed, hogy az, amit érzel, valami érték – mondtam halkan. – Pedig csak kibaszott rom. Ami maradt belőled, az már nem nekem való.

Még közelebb jött. Már olyan közel, hogy éreztem a teste melegét, az illatát, ami még mindig ugyanaz volt, mint tizenkilenc éves korában. A bőröm emlékezett, a szívem viszont már nem akart. A tekintete rám tapadt.

– Azt akarom visszakapni, ami az enyém volt – mondta. – Amit te is tudtál, hogy az enyém.

– A testem? – vágtam oda. – Azt már megkaptad. És mi lett belőle? Egy emlék, amit felzabált a klán, mint mindent.

– Nem – sziszegte. – A kapcsolatot. Azt, ami volt, mielőtt mindent szétcsesztünk.

Keserűen nevette el magát. A hangja az elfojtott düh és valami mélyen gyökerező félelem között recsegett.

– Mert te vagy az egyetlen, Citra. Az egyetlen, aki tudja, milyen voltam, mielőtt apa belőlem is eszközt csinált – szinte suttogott. – És ha te végleg elfelejtesz engem… akkor nekem sincs már mire emlékeznem.

Egy pillanatig megremegtem, mert tudtam, hogy amit mond… az igaz. De nem elég.

– Aki voltál – mondtam keményen –, az meghalt azon az éjszakán, amikor először nem állt mellém. És én is meghaltam vele.

– Akkor hozd vissza – suttogta, olyan közel, hogy csak egy hajszál választott el attól, hogy újra megtegyen valamit, amihez többé nincs joga.

– Ne merészelj hozzám érni – mondtam fojtott hangon.

Egy pillanatra lehunyta a szemét. Talán most először nem tudta, mit tegyen. Még sosem láttam ennyire elveszettnek.

A levegő majd’ szétrobbant a feszültségtől, aztán sarkon fordult, és dühösen rántotta be maga után az ajtót, ami olyan erővel csapódott, hogy még a bordáimban is visszhangzott a zaja.

– Baszd meg, Citra! – dühöngött, majd maga mögött hagyta az összetört köteléket.

A ház újra elcsendesedett körülöttem, mintha soha nem is lett volna köztünk ez a vihar. Én pedig ott maradtam, egyedül, a fájdalom és a harag tompa keverékével a mellkasomban.

***

Az éjszaka lehűlt, de a levegő még mindig tele volt a kert virágainak nehéz, édes illatával. A köntösöm könnyedén simult a vállamra, a puha selyem hűvössége szinte felszította a bőröm érzékenységét. Meztelen talppal léptem ki a házból, és ahogy a nedves fűhöz értem, a hideg érintése élesen hasított a bőrömbe, egy apró, mégis frissítő fájdalom volt, amely megnyugtatott.

Mélyen szívtam be az éjszaka illatát, ahogy a csendben a távolból egy bagoly huhogása hallatszott, és a szél lágyan suhintotta meg a fák ágait, apró levélzizegést keltve. A köntös zsebéből előhalásztam egy cigarettát, gyufát gyújtottam, és az első slukk élesen hasított a tüdőmbe, egyfajta fájdalmas megkönnyebbülést hozva a mellkasomba.

Ahogy lassan elsétáltam a kert hátsó sarka felé, megpillantottam egy alakot a fa árnyékában, a padon, mintha az éjszakához tartozna, mint egy magányos árnyék.

– Nem gondoltam, hogy pont itt talállak – szólaltam meg halkan, a hangomban egyszerre volt meglepetés és egyfajta fáradtság, ami már rég a lelkem szélére ragadt.

Eka lassan felém fordult, az arca csak félig látszódott, de a szeméből áradó figyelem élesen tapadt rám. Nem volt benne ítélet, nem volt kérdés sem – csak egy nyugodt, megértő jelenlét, ami egyszerre töltött el nyugalommal, és mégis zavart.

– Néha a legváratlanabb helyeken találunk egymásra – válaszolta, hangja mély és tompa, mint valami, amit ő maga is mérlegelt, mielőtt kimondta volna.

Leültem mellé a padra, egyik kezemmel a köntösöm szélét szorongattam, a másikkal a cigit, lassan pöfékeltem tovább. A csend, ami körénk fonódott, nem volt sem kényelmetlen, sem üres – inkább olyan sűrű és súlyos, mint a légypiszok a nyári estékben. Mintha minden kimondatlan szó, minden visszatartott érzelem ott ült volna velünk a padon, és várt volna, hogy egyszer a felszínre törhessen.

A tekintetünk találkozott egy pillanatra, és abban több mondat is elhangzott közöttünk, mint amennyit valaha szavakba tudtunk volna önteni.

Csak a lassú füst szállt felfelé, és a kert éjszakai illata. A két bűnöző, akiknek a múltja olyan vastagon borította be a jelent, mint a köd az utat.

Ahogy ott ültem, észrevettem, hogy Eka nem a füstöt nézi, amit kifújtam, hanem engem.

Eleinte csak megakadt a tekintete, de aztán egyre hosszabb ideig tartotta rajtam a pillantását. Nem zavarta, hogy a hajam kócos, a szemem fáradt – mégis olyan volt, mintha most először látna igazán, mintha a külső maszkom mögé akarna lesni.

A szívem megfeszült, és egy apró, furcsa érzés kúszott fel a mellkasomban – nem a megszokott harag vagy gúny, hanem valami, ami megsebezhet. Vonzalom.

Kicsit hátrébb húzódtam, ahogy észrevettem, hogy a tekintete egyre mélyebbre ás.

– Mi van? – kérdeztem végül felháborodva, nem tudtam elrejteni a feszültséget a hangomban.

Eka egy pillanatig hallgatott, aztán válaszolt, de nem szóban, hanem a tekintetével: ott volt benne a tisztelet, a kíváncsiság, és valami még, amivel nem tudtam mit kezdeni.

Az éjszaka csendjében ez a néma párbeszéd sokkal hangosabb volt, mint bármilyen kimondott szó.

Ahogy ránéztem, még mindig figyelt. Olyan mozdulatlan nyugalommal, amitől kis híján felforrt bennem a vér. A válaszára vártam, de csak nézett… nézett úgy, ahogy férfi még nem mert rám nézni: nem kérve, nem esdekelve, hanem… pontosan tudva, mit lát.

Kihúzta magát egy kicsit, könyökét a pad háttámlájára vetette, a fejét oldalra billentette.

– Azon gondolkodom – mondta lassan –, hogy te valójában mikor vagy veszélyesebb. Ha dühös vagy, vagy ha csendben ülsz egy köntösben, mezítláb, cigivel a kezedben.

A szavaiból nem áradt vágy – legalábbis nem úgy, ahogy a férfiak szoktak hozzám közeledni.

Felpillantottam rá, szűkebbre húzott szemekkel.

– Ezt most bóknak szántad? Vagy fenyegetésnek?

Eka elmosolyodott. Aprót, alig észrevehetőt.

– Még nem döntöttem el – felelte. – Te szoktad megmondani, hogy mi-minek számít, én csak figyelek.

És tényleg figyelt. Nem a combomat nézte, nem a kivillanó dekoltázsomat, hanem az arcomat. Mintha azt akarná látni, hol reped meg először a fal, amit évek alatt húztam magam köré.

Visszadőltem és kifújtam a füstöt az ég felé.

– Vigyázz, Eka! Aki túl sokáig figyel, az előbb-utóbb olyat is lát, amit nem tud feldolgozni.

Erre nem felelt, csak bólintott, mintha pont ezt akarná.

A csend újra közénk telepedett, de most már vibrált valamitől, amit egyikünk sem mondott ki. Még.

Eka

Reggel a ház csendes volt, de nem békés. Inkább olyan, mint egy puskaporos hordó, amit valaki már meggyújtott, csak még nem robbant fel. A folyosók túl tiszták, a testőrök túl fegyelmezettek voltak. A legrosszabb mindig akkor történik, amikor látszólag minden a helyén van.

A reggeli kávémnak csak a felét ittam meg, amikor üzentek, hogy Fatih hívat a dolgozószobájába. Ha Fatih ilyenkor beszélni akar, az általában nem baráti csevej lesz.

Amikor az iroda felé közeledtem, már messziről megláttam őket.

Citra és Devan.

Ott ültek, két méterre a bejárattól, de olyan távolságra egymástól, mintha a világ két végén lennének. Citra karba tett kézzel, szikrázó tekintettel nézett oldalra, Devan pedig idegesen dobolt a térdén az ujjaival, mint, aki egy verekedés előtt próbálja visszafogni magát.

Valaki megint nem tudott aludni az éjjel, gondoltam.

– Eka – szólalt meg egy testőr az ajtó mellől. – Fatih úr bent vár.

Bólintottam, és egy utolsó pillantást vetettem a két örökösre, azután benyitottam.

Fatih a megszokott módon, háttal állt az ajtónak, az ablak előtt, a kézzel faragott íróasztala mögött. A reggeli fény csak a profilját világította meg, arcélét kiemelte az árnyék. Olyan volt, mint a hatalom szobra. Mozdulatlan, hideg és súlyosabb a vérbosszúnál.

– Ülj le, Eka – mondta anélkül, hogy rám nézett volna.

Leültem, nem kérdeztem, miért vagyok itt. Nála mindig előbb jön az utasítás, csak azután az indok.

– A tegnap este... feszült volt – kezdte gondterhelten. – És ez még nem a jéghegy csúcsa. Devan nem ura önmagának, Citra pedig... veszélyesebb, mint valaha. És épp ez az, amitől most minden gyengébb láncszem elpattanhat. – Felém fordult. – A mai naptól kezdve te leszel Citra mellett. Mindenhova. Árnyékként. Kövesd, figyelj, avatkozz be, ha kell.

Bólintottam.

– Beni veszi át a szereped, amíg ez tart. – A hangja nem hagyott teret ellenvetésnek. – Ez most fontosabb.

A tekintetem egy másodpercre elidőzött rajta.

– Azt hiszem, megértem.

– Nem az a dolgod, hogy megértsd. Hanem hogy vigyázz rá!

Ebben nem volt érzelem, csak parancs. De én... már nem csak parancsként hallottam.

Fatih még mindig beszélt. Az eligazítás pontos volt, mint egy katonai ukáz: a következő napok mozgásai, Citra programjai, a külső emberek, akikkel tárgyal, és az új testőrök, akik mostantól körülötte lesznek. Nem jegyzeteltem, nem kellett.

A férfi egy pillanatra megtorpant, mikor egy női hang élesen szűrődött át az ajtón.

– ...mindig csak magadról beszélsz, Devan!

Fatih nem nézett rám, csak megemelte egyik szemöldökét, de a hangja változatlanul nyugodt maradt.

– Hallod ezt?

– Igen – feleltem.

Kint egy szék lába csúszott meg a padlón, aztán egy mélyebb férfihang:

– Mert mindig te csinálsz úgy, mintha neked bárki bocsánattal tartozna, baszd meg!

Fatih sóhajtott. Lassan, hosszan, ahogy csak azok tudnak, akik túl sok éve hallgatják ugyanazt.

– Tudtam, hogy előbb-utóbb történik valami – mondta inkább csak magának. – De nem gondoltam, hogy ilyen hamar.

Félrepillantott, végre rám nézett. A szeme fáradt volt, de a tekintete pengeéles.

– Most már érted, miért te. Miért nem valaki más.

Bólintottam.

– Citra nem bízik senkiben – állapítottam meg.

Fatih biccentett.

– De rád valamiért kíváncsi.

Az ajtón túlról ekkor egy újabb mondat hallatszott be, Citrától:

– Tőled semmit sem akarok hallani, te kurvapecér, amíg nem tanulsz meg emberszámba venni másokat!

Fatih nem mozdult, de valami megfeszült benne. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha ki akarna menni, de aztán mégsem tette.

– Engedjük lejátszani – legyintett. – Néha az ilyesmit nem lehet elkerülni. Viszont, ha elmérgesedik, te fogsz közbelépni. Nem testőrként, hanem mint a fegyelem. – A hangja halkabb lett. – És ha Citra rád néz...

Fatih újra hátat fordított, nem fejezte be a mondatot. Az ablak előtt állt, ujjai összefonódtak a háta mögött. A tekintetét nem láttam, de a hangja olyan volt, mint mindig: nyugodt, kimért és félelmetesen számító.

– Tudod, Eka... Citrát sosem úgy neveltem, hogy testvéreként nézzen Devanra. – Elhallgatott egy pillanatra, mintha hagyná, hogy megértsem, mennyire előre ki volt ez találva. – Társat akartam neki. Nem olyat, aki vakon követi, hanem aki formálható, erős, de mégis... kötődik. Olyat, akiben a fiam hatalma nem veszik el, hanem megsokszorozódik.

Kint közben tovább pattogott a feszültség. Halk, de éles szófoszlányok: Devan, ahogy próbál uralkodni magán, és Citra, aki már nem hajlandó többé elhallgatni semmit. Fatih pedig mintha nem is hallaná őket.

– Végső soron... – folytatta –, nem volt ez a gondolat olyan sikertelen.

Ekkor azonban a falon túlról újabb kiabálás hallatszott be. Most már mindkettejük hangja egyszerre, egymásra torlódva, elmosódott szavakkal, de világos indulattal.

Fatih nagyot sóhajtott – inkább úgy, mint, aki unja az egészet, de még mindig hisz abban, hogy ez csak egy újabb játszma.

– Elkényeztettem őket – mondta végül. – Azt hittem, majd az élet felnőttet csinál belőlük. De aztán azt láttam, hogy gyerekszobát csinálnak az életből, és én csak nézem, ahogy tönkreverik benne a bútorokat.

Felém fordult. A szája szélén keserű vonal húzódott, de a szemében még mindig nem volt megbánás, csak számítás.

– Az alvilágban mindkettejük neve rettegett. Elég egyetlen parancs, és egész városrészek térdelnek le. De... egymás előtt? Olyanok, mint két kamasz, akik nem tudják eldönteni, felfalják vagy utálják egymást.

A tekintete újra kifordult az ablakon. A hangja most már szinte csak magának szólt.

– De nem baj. Az ágyban majd megbékélnek, ahogy eddig is.

Feszültség csendült bennem. A gondolat, hogy valaki így beszél róluk – mintha két jól kiképzett kutya lenne, akik néha egymásnak esnek, de aztán visszafekszenek a lábához –, undort szült bennem. De nem szóltam, mert nem azért vagyok itt, hanem, hogy lássak.

És most már biztos voltam benne, hogy amit látni fogok... az sokkal sötétebb, mint amire számítottam.

Kint hirtelen megcsikordult valami – talán egy szék, talán Citra türelme. Egy puffanás, egy mozdulat, ahogy valaki hirtelen felpattan. A hangok nem csak élesek voltak, hanem elkeseredettek, mintha már nem csak a jelen miatt kiabálnának, hanem minden miatt, amit az évek során elhallgattak. Aztán... valami súlyos csúszott végig a padlón. Talán az a nehéz tálalóasztal, talán egy test, már nem lehetett eldönteni. Az ajtó fája is enyhén megremegett.

Fatih lassan megfordult, kisimította az inge ujját, és komótosan elindult az ajtó felé. Úgy ment ki, mint, aki minden lépésnél tudja, hogy az emberek inkább megfagynak, minthogy szembenézzenek vele. Kinyitotta az ajtót, és nem kellett felemelnie a hangját.

– Elég volt.

Ez a mondat olyan erővel csapódott végig a folyosón, hogy azonnal csend lett. Citra és Devan úgy némultak el, mintha valaki beléjük vágott volna egy kést – mélyre.

Fatih nem lépett ki, nem kellett. Elég volt, hogy megjelent, és máris úgy álltak ott, mint két gyerek, akiket rajtakaptak valamin, amit nem lenne szabad csinálniuk. Csak nézte őket. Előbb Devant, aztán Citrát. Aztán újra Devant.

És az a csend, ami akkor rájuk ereszkedett... súlyosabb volt, mint bármilyen atyai pofon. Nem kellett kiabálnia, hogy mindenki értse, ki az úr a házban. Citra és Devan most már nem egymásra figyeltek, hanem rá.

– Citra. – A hangja puha volt, mégis éles. – Mostantól bárhová mész, Eka kísér.

Megmozdultam mögötte, de még nem léptem ki teljesen az ajtó árnyékából.

Citra egy árnyalatnyit felvonta a szemöldökét, nem tiltakozott, csak felmérte a helyzetet. Ahogy mindig. A dacos válasz helyett ezúttal hallgatott. Talán tudta, hogy most nem kellene túlfeszítenie a húrt.

Devan viszont furán reagált. Az állkapcsa megrándult, az ujjai ökölbe szorultak, és egy pillanatra nem is az apját nézte, hanem engem.

– Miért pont ő? – kérdezte, a hangjában sértettség lapult. – Azt hittem, van elég embered, akik képesek követni őt. Olyanok is, akik... jobban tudják, hol a helyük.

Az apja nem nézett rá, csak kilépett az ajtóból, és lassan közéjük állt.

– Mert Eka a legtapasztaltabb.

A szavak csöndben hullottak le, de úgy koppantak, mint fém érmék egy üres ládában.

– Ha Citrára veszély les az elmúlt este után, én így nyugodtabban alszok, hogy tudom, ő van mellette – tette hozzá halkan, de már nem is kellett több, Devan elkapta a tekintetét. Összeszorított fogakkal nézett félre, majd elfordult, és a falnak feszítette a vállát. Láttam rajta: küzd, hogy ne mondjon többet. Küzd, hogy visszanyerje a kontrollt, amit Citra mindig kicsúsztat a keze közül.

És Citra? Hátrébb lépett, a szeme sötét volt, de a szája szélén valami apró, alig észrevehető játék suhant át. Nem tiltakozott, nem mosolygott, csak tudomásul vette.

És azzal, hogy nem szólt semmit, már el is kezdődött valami köztünk.

***

A nap már magasan járt, a ház körüli árnyékok egyre rövidültek. A teraszon álltam, a vaskorlátnak támaszkodva, és a szokásos mozgás helyett most a kertet figyeltem.

Ott volt Citra, a virágos kert közepén, mezítláb a kavicsos ösvényen, egyik kezében locsolókanna, másikban egy fonott szalmakalap, amit aztán csak a földre hajított. Köntös helyett most egy bő szabású nadrág és ujjatlan felső volt rajta, de nem a ruha volt a fontos, hanem az, amit csinált. Virágot locsolt.

Precízen, figyelmesen, mintha minden egyes szár, minden levél egy-egy érzelem lenne, amit gondosan vissza akar hozni az életbe.

Egy darabig csak figyeltem, nem mozdultam. Olyan volt ez a pillanat, amit nem szabad hirtelen megtörni. Aztán mégis elindultam. Halk léptekkel, hogy ne zavarjam meg – bár tudtam, valószínűleg már az első nesznél észrevett.

Mire a háta mögé értem, meg sem fordult, úgy beszélt:

– Mennyire ironikus, nem igaz?

Megálltam a háta mögött, enyhén oldalra fordult, a válla felett vetett rám egy gúnyos félmosolyt.

– A beszedő... aki virágokat locsol. – A hangja enyhén rekedt volt, de nem fáradt. Inkább... túlfűtött. – Ez nyugtat meg. Hogy ne verjem Devan fejét a falba. Pedig, baszki', imádnám.

Egy csepp víz lecsorgott a karján, ahogy leengedte a kannát. A nap megcsillant rajta. Akkor értettem meg, hogy nem csupán játszik, tényleg ez tartja egyben.

– Akkor locsolj csak – mondtam halkan. – Amíg virágot öntözöl, addig nem hal meg senki.

Citra felnevetett. Nem vidáman, inkább úgy, mint, aki csodálkozik, hogy ezt pont tőlem hallja.

– Elég cinikus vagy, Eka.

– Csak… gyakorlatias.

Most már felém fordult teljesen. A tekintete éles volt.

– És mi van, ha egyszer nem lesz elég a virág?

Egy pillanatig hallgattam, aztán vállat vontam.

– Akkor addig állok melletted, amíg eljön az eső.

Nem válaszolt, nagyokat pislogott, aztán újra locsolni kezdett – mintha semmi sem történt volna.

De mindketten tudtuk: valami nagyon is történt.

Citra

A klub fényei ma este is túl élesek voltak, a basszus pedig a bordáim közé vágott minden egyes ütemmel. Pont így szerettem. Minden, ami túltölt, ami kiéget, ami nem hagy gondolkodni – az megnyugtatott.

Egy pohár sötét ital volt a kezemben. Még csak a második. Vagy harmadik? Már nem számoltam. Nem voltam részeg. Csak... ki akartam kapcsolni azt a részemet, ami még mindig hallja Devan hangját, amikor épp nem hazudik.

Táncoltam. Nem valakivel, nem valakinek – csak magamnak, a zenének. A hajam a vállamhoz csapódott, a mozdulataim pontosak és könnyedek voltak. Láttam a pillantásokat. Azok mindig jöttek. De ma este nem volt kedvem senkit levadászni. Csak lélegezni akartam a hamis világban, amit mi építettünk.

Aztán... megéreztem.

Nem a zene ritmusa változott meg, hanem a levegő.

A galériáról nézett. Eka.

Nem tett úgy, mintha nem figyelne. Ott állt a félhomályban, sötét ingben, lazán, egyik kezével a korlátra támaszkodva. De a tekintete... olyan volt, mintha már tudná, mi fog következni.

Egy pillanatig direkt nem néztem vissza rá. Csak ittam, táncoltam tovább. Mert valami mocskos módon biztonságot adott az a tudat, hogy ő néz.

Mikor a tánctér szélén megálltam, hogy újratöltsem a poharamat, már ott volt mögöttem.

– Már azt hittem, elvesztél a füstben és a fényben – mondta közel hajolva, hogy ne kelljen kiabálni a zene fölött.

Elvettem a poharat a pultostól, majd egy korty után csak ennyit feleltem:

– Nem én vesztem el. A világ lett túl zajos.

Eka egy árnyalatnyit elmosolyodott. A tekintete nem csúszott lejjebb a vállam vonalánál, és talán ez volt az, ami a leginkább feszített.

– Tudod, hogy itt nem vagy biztonságban – mondta.

– És tudod, hogy pont ezért vagyok itt – vágtam rá.

Közelebb hajolt, de nem ért hozzám.

– Hogy újra érezd, milyen, ha vadásznak rád?

Felnevettem.

– Vagy, hogy érezzem, ki az, aki még mindig nem mer vadászni rám.

A szeme megvillant. Egy pillanatig azt hittem, válaszol, de nem tette.

Hirtelen nagyon is józan lettem. A vér lüktetett bennem, de nem az ital miatt. Hanem miatta. A férfi miatt, aki közel jött, és nem akart elvenni semmit.

Már épp mondani akartam valamit – vagy talán nem is, csak hagyni, hogy a csend dolgozzon kettőnk között –, amikor megéreztem valamit a levegőben. A tekintetem balra siklott, tudtam, hogy ő az.

Devan.

Lassan, határozottan közeledett. Fekete zakóban volt, inget viselt – az egyik gomb nyitva, mint mindig, amikor játszani készül. A tekintete rám szegeződött, ahogy átvágott a táncoló tömegen. A szeme sötét volt, és ahogy elment Eka mellett, nem nézett rá. Mégis olyan volt, mintha nekiütközött volna a válla.

– Gyere! – A hangja halkan szólt, mégis hallottam minden zajon keresztül. Nem kérés volt, parancs.

Megállt előttem, túl közel. És már vette is ki a poharat a kezemből, letette a pultra. Aztán a csuklómért nyúlt.

– Beszélnünk kell. Bent. Most!

Egy pillanatra nem mozdultam. Éreztem Eka tekintetét a hátamon, de nem fordultam meg, Devant néztem.

– Tényleg most? – kérdeztem szárazon.

– Igen – felelte, és a szorítása nem fájt, de nem is volt gyengéd. Olyan volt, mint ő maga: szép, sima felszín alatt fortyogó kontrollvesztés.

Tétováztam, de aztán kirántottam a kezemet a szorításából – csak pont annyira, hogy jelezzem: nem vagyok a kurva tulajdona.

– Jó. Menjünk.

Eka nem szólt. Tudtam, hogy látja, mi történik.

Nem néztem vissza. Mert ha visszanézek, talán nem megyek Devannal.

A VIP-részleg ajtaja becsukódott mögöttünk, tompán kattant a zár. Még visszhangzott a basszus a falakon túl, de itt már csend volt – az, ami kettőnk között vibrált.

A következő mozdulat gyors volt. Devan megragadott, a hátam nekicsapódott az ajtónak. Nem fájt, de nem is volt gyengéd. A száját az enyémre szorította – éhesen, mohón, birtokló erőszakkal. Nem hagyott időt sem gondolatra, sem levegőre. Az illata, az érintése... ismerős volt. Túl ismerős. A nyelvét a számba tolta.

Egy másodpercig... egy kurva másodpercig visszacsókoltam. Csak azért, hogy emlékezzen, mit veszített el, aztán elhúzódtam.

– A picsába veled, Devan! – lihegtem cinikusan, a számat letörölve a csuklóm külső felével. – Komolyan? Ez volt a terved? Hogy belépsz, rám nyomulsz, és azt hiszed, megoldódik minden, ami elbaszódott?

Nem hátrált, a tekintete sötét volt, a mellkasa ritmusosan emelkedett.

– Azóta forr bennem a vágy, mióta reggel összevesztünk. – A hangja rekedt volt, fojtott, mint a mélyen tartott düh. – Azt hittem, lecsillapodik. De... nem. Még jobban akarom, mint eddig.

Felnevettem. Hidegen.

– Persze. Mert nálad a vágy düh más néven. Azt hiszed, ha belém rakod a farkad, akkor még mindig te irányítasz. De tévedsz, Devan.

Közelebb hajolt. A keze még mindig a csípőmön, de már nem szorított. Inkább... kicsit remegett.

– Akkor mondd meg, miért jöttél be velem!

– Azért, mert kíváncsi voltam, milyen mélyre tudsz még süllyedni – vágtam vissza. – És tudod mit? Nem csalódtam.

Félrepillantott. Talán mondani akart valamit, talán újra megcsókolt volna, de már nem az a lány állt előtte, akit egyszer összetört.

Most én hajoltam közelebb.

– Legközelebb ne csókkal támadj, Devan. Mert lehet, hogy késsel válaszolok – súgtam, aztán elhúzódtam, kisimítottam a ruhám ráncait, és megfordulva léptem az ajtó felé.

A kilincs hűvös volt a tenyerem alatt. Még nem nyomtam le, csak tartottam – épp elég ideig, hogy tudja, most tényleg el fogok menni.

– Akarlak, Citra! – kiáltotta. – Ezt akarod hallani? Hogy akarlak? Hogy nem bírom, ha más is rád néz? Hogy felgyújtanék mindent, csak ne táncolj másnak?

Hagytam, hogy a szavai koppanjanak bennem, mint az elhasznált töltényhüvelyek.

– A legutóbb is megadtad magad. – A hangja most halkabb lett. – Most mi tart vissza?

Megfordultam. Lassan. Fegyelmezetten, mintha nem a vérem forrna, mintha nem mardosna belül ezer kétség. Csak néztem őt. A szeme lángolt, a szája reszketett, a maszk lehullott róla.

– Az tart vissza, hogy most már látlak – mondtam halkan. – Nem azt, akit akartam látni benned, hanem azt, aki valójában vagy.

Elhallgatott. Aztán csak állt ott – erős, gazdag, rettegett, és mégis... valahogy olyan kicsi lett. Szánalmas.

– Ez fáj, igaz? – tettem hozzá. – Hogy a világnak nem kell könyörögnöd, csak nekem. – A kilincs lenyomódott, kinyílt az ajtó. – A vágy kevés, Devan – mondtam, ahogy kiléptem. – Nekem már nem kell olyan, aki csak akar, nekem más kell.

Aztán becsuktam az ajtót, és nem néztem vissza. Már fordultam volna el, amikor Devan hirtelen kilépett mögülem. Nem szólt, átkarolta a derekamat, és úgy húzott magához, mint aki egy utolsó esélyt ragad meg.

Az ajtó előtt egy pillanatra a világ megszűnt létezni. Csak ő volt, meg én. Ahogy az arca közelebb hajolt, az ajkainak érintése meglepett, de nem utasítottam vissza. Éreztem a vágyat, amit mindig is magában hordozott, de most még tüzesebbnek tűnt. Küzdött, és ez valami mocskos módon tetszett nekem.

– Nem engedlek el – suttogta a fülembe, miközben a karja erősen ölelt. – Nem bírok nélküled létezni.

Ellöktem magam, tiltakoztam, de a szavak lassan elnémultak bennem, ahogy az emlékek, a rég elfeledett érzések visszatértek. Tudtam, hogy hazudik. És fájt. Mert a fájdalom olyan, mint a kurvák: undorító, mégis fizetsz érte, mert máshol nincs élvezet.

Akkor még nem volt más...

Az egész testem megfeszült, majd ellazult – a tiltakozás helyett lassan hagytam, hogy a karja átöleljen. Bár nem akartam bevallani, még mindig vonzódtam hozzá. Talán túl régóta harcoltam már ezzel a kettősséggel.

Lassan megadva magam, engedtem, hogy visszavigyen, tudva, hogy meg fogom bánni.

Ahogy Devan magához vont, először még ellenálltam, a testem feszült, az elmémet pedig egy csomó tiltakozó gondolat gyötörte. De aztán valami megpattant bennem — a harag és a düh mellé vegyült a régi, ösztönös vonzalom, az a rideg, túlélő kötődés, amit nehéz lenne szavakba önteni.

Nem volt meleg vagy gyengéd. Két ember, akik nem tudnak szabadulni egymástól, még ha akarnak sem.

Pedig kellett volna...

Az érintése nyomást gyakorolt, nem simogatást. A csókjai nem szeretetteljesek, hanem éhesek, néha túl erősek, néha túl váratlanok, de mindegyikükben ott volt az a kényszer, hogy birtokoljon, bizonyítsa: még van hatalma.

A kanapéra döntött, a lábam közé nyúlt, érezte, hogy valamennyire nedves vagyok, félrehúzta a tangámat. Ez borzalmasan gépies volt, de már nem tudtam elmenekülni. Kibontotta az övét, elővette a farkát, aztán rám nehezedett, és belém hatolt.

A testünk találkozott, de nem olvadt össze. Inkább összecsapott, néha dühösen, néha bénultan, egy kiszámíthatatlan, zavaros tánc volt, amelyikben egyikünk sem volt ura a másiknak, sem önmagának. A csend és a sóhajok, a ki nem mondott kérdések és fájdalmak között mozogtunk, egyszerre ragaszkodva és elutasítva, egyszerre vágyva és félve.