HUMBLE
THE POET

a Tökéletlenség
EREJE

szeretetsztorik

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Humble the Poet / HOW TO BE LOVE(D)

Brwnppl Incorporated f/s/o Kanwer Singh Mahl c/o Europa Content LLC, 68 34th Street, Suite 531, Mailbox 74, Brooklyn, NY 11232, USA, 2022

Fordító

Kovács Elvira

Szerkesztő

Besenyő Viktória

Olvasószerkesztő

Bartus Csilla

Copyright © Humble the Poet, 2022

Hungarian translation © Kovács Elvira, 2024

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2024

Cover design © Édesvíz Kft., 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Főszerkesztő és gyártásvezető: Dudich Ákos

Tördelő: Janković Milán

Borító: Goart Bt.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-462-4

MOBI ISBN 978-963-507-463-1

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

TARTALOM

Szeretetsztori: Gyémántból papírnehezék

0. Hogyan szerethet belénk bárki és mindenki?

MI A FENE AZ A SZERETET?

Szeretetsztori: Biankó csekk

1. A szeretet nem a cél, hanem az út

2. Nagybetűs és kisbetűs szeretet

3. A szeretet szeretetet vonz

4. A tökéletesség a szeretet ellensége

5. A szeretet és az ego nem jár kéz a kézben

6. A titkok mérséklik a szeretetet

7. A szeretet nem ítélkezik

8. Ha egyvalakit szeretünk, mindenkit szeretünk

9. Miért szomjazunk a szeretetre?

10. Csak feltétel nélküli szeretet létezik

11. A szeretet és a szeretés

Szeretetsztori: A fogadalom

ÖNMAGUNK SZERETETE

Szeretetsztori: Magányos tánc

12. Az elismerésfüggőség a szeretet gátja

13. Önbecsülés önzés nélkül

14. A szeretethez magunkat kell lenyűgöznünk

15. Szeresd úgy magadat, ahogy a legjobb barátodat!

16. Bocsássunk meg magunknak!

17. Az önszeretet segít kideríteni, mi a fontos

18. Az irigység elszakít a szeretettől

19. Szeressük hibáinkat és tökéletlenségünket!

20. Az önszeretet mint gondoskodó szülő

21. A szeretet megtöri a mintákat

22. A szeretet az, hogy mindent érzünk

23. A szeretet az, hogy igazat mondunk magunknak

24. Öngondoskodás vagy önszeretet?

25. Bánjunk kedvesen belső kritikusunkkal!

26. A fejlődés a szeretet barátja

27. Az önszeretet az, ha mindent becsülünk magunkban

28. Szeressük jobban az igazságot a kapcsolatainknál!

29. A szeretet együtt él a fájdalommal

30. Önszeretet és önismeret

31. A szeretet néha ösztökél

32. A szeretet a legbelsőbb énünkkel kommunikál

33. A szeretet az, ha tudunk nemet mondani

34. A szeretet az, ha megmutatjuk, hogy tudnánk harapni

35. Az legyél, amit szeretsz!

36. A szeretet az, ha betartjuk az elhatározásainkat

37. Csak a tegnapért szerethetnek

38. Szeressük magunkat és a minket formáló tapasztalatokat!

39. Mi lapul a tárcánkban?

MÁSOK SZERETETE

Szeretetsztori: Mindennap eljegyzés

40. Marhaságok, amiket a szeretetről gondolunk

41. Ne szeressünk bele a lehetőségbe!

42. A szeretet üzemanyag, nem ragasztó

43. A vegyes jelek nemet jelentenek

44. Kölcsönös függőség vagy társfüggőség?

45. A magány ellenszere

46. Milyen a hasznos vita?

47. A szeretethez elfogadás szükséges

48. A szeretet a szándékról szól, nem az elvárásról

49. Szeress nyitott szemmel!

50. A szeretet a hibák elfogadása

51. Kapcsolataink építése

52. A hallgatás is szeretet

53. A szeretet ráhangolódás

54. A konfliktusok kezelésének módozatai

55. A szeretet játék, a játékot pedig élvezni kell

56. Az őszinteség elvezet a szeretethez?

57. Falak és ablakok

58. A féltékenység nem a szeretet jele

59. A rendes fickók nem utolsóként végzik

60. Mikor vessünk véget egy kapcsolatnak?

61. A megtört szív nyitott szív

Szeretetsztori: Nem ismered a szeretetet

62. Az utolsó könyv, amit írok

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Az oroszlánnak és a kiskutyának.
Örökre egy család maradunk.

Szkenneld be azt az ábrát, hogy hozzáférhess az ingyenes ajándékhoz, amellyel nagyobb élményt nyújthat a könyv.

Azoknak, akik a szüleimhez hasonlóan megkérdezik, hogyan szkenneljenek: csak nyisd meg a telefonod kameráját, és irányítsd a fura négyzet közepén látható arcomra! Fel fog ugrani egy kis ablak. Kattints rá!

Szeretetsztori:

GYÉMÁNTBÓL PAPÍRNEHEZÉK

Be kellett volna gyakorolnom, részletes pró és kontra listát kellett volna írnom, és el kellett volna olvasnom a neten talált Hogyan szakítsunk jobban? című e-bookot, amelyet egy párkapcsolati tanácsadó írt. Egyikre sem volt esélyem. Nem terveztem el, hogyan lépek le, nem volt kiabálás, viharos kirohanás, sem ajtócsapkodás, és senki nem vesztette el a fejét a vita hevében.

Mindezek helyett csak arra voltam képes, hogy a szőnyeg mintáját bámuljam, de most már, ha akarnám, sem tudnám felidézni, milyen volt. A formák elmosódtak, mert könnyek szöktek a szemembe. A kiskutya rám nézett, és rájött, hogy itt a lehetőség a zsebkendőlopásra. Valószínűleg szerette a könnyeim sós ízét. Micsoda alkalom!

Nem azért mentem oda, hogy bármit is tegyek vagy mondjak. Nem éreztem megbékélést attól, hogy véget vetek a kapcsolatnak, de már hetek óta gondolkodtam rajta, sőt, talán hónapok vagy évek óta. Ő arról beszélt, milyen tanulságokat vont le a „szünet” alatt, és megkérdezte, hajlandó lennék-e felkeresni egy párterapeutát, aki esetleg fel tudna vértezni minket olyan eszközökkel, amelyek segítségével átvészelhetjük a nehéz időszakot, amin keresztülmegyünk.

Nem szóltam semmit, és rögtön tudta.

– Már döntöttél? – kérdezte.

Továbbra is lehajtott fejjel meredtem a szőnyegre, a bőröm viszketett a kutyustól (vajon mikor lettem allergiás a kutyaszőrre?), és irigyeltem, hogy fogalma sincs, milyen borzalmas ez a perc. Kötélhúzást játszottunk a zsebkendővel, miközben a megfelelő szavakat keresgéltem.

Az agyamban folyamatosan egy bölcs mondás pörgött:

Az illendő viselkedés a stratégia hiánya.

Most nem lehet az a cél, hogy ne tűnjek rossz fiúnak. A cél az, hogy a lehető legőszintébb és legnyíltabb legyek.

– Félek, hogy megbántalak. Félek, hogy vesztegettem az idődet. Félek, hogy megbántom anyámat, és mindenkit cserben hagyok. Félek, hogy a nővérednek igaza volt. Egyszerűen csak félek.

Felpillantottam rá. Sírt, és szívszorító fájdalom ült az arcán. Amikor a tekintetünk találkozott, még rosszabb lett. A fájdalma ellenére is nagyon kedves volt. Ez különleges erőt jelent.

– Azt kell választanod és tenned, ami számodra a legjobb. Talán csak több időt kéne adnom magunknak; úgy érzem, már sokat fejlődtem. – Szünetet tartott, éreztem, hogy küszködik az érzéseivel, aztán így folytatta: – Másrészt viszont már adtunk egymásnak időt, és ha erre van szükséged, akkor dönts így.

Nem akarta hallani, mégis hallania kellett a szavakat. Azt akartam mondani, hogy „sajnálom, de ennek véget kell vetni”, aztán felállni és kisétálni, de megrémültem. Még mindig bizonytalan voltam, és nem akartam mindent eldobni.

Ne tagadd meg a jövődet azzal, hogy a múltba kapaszkodsz… Fogd be a pofád! Kérlek, fogd be! Ez most nem az inspiráló idézetek ideje, ez a valóság, valódi emberekről van szó, valódi következményekről és valódi fájdalomról. Kussolj, kérlek!

– Csak nem akarom szétszakítani a családunkat. Amikor rá nézek, téged látlak, ő te vagy – mondta, a kiskutyánkra pillantva.

A kutyus tényleg olyan volt, mint én: energikus, olykor cuki, saját ritmust diktált, és a saját szabályai szerint játszott.

– Nem tudok úgy ránézni, hogy ne téged lássalak – tette hozzá.

A szívem összeszorult, és a szemem még jobban könnybe lábadt. Minden tőle telhetőt megtett, hogy ne keltsen bűntudatot bennem, ami miatt maradok, és hogy ne érezzem rosszul magam. Nem magára gondolt, hanem rám. Egyetlen porcikája sem volt kicsinyes. Azt mondta, a kapcsolatunknak a részéről nincs akadálya, és mindig kitart mellettem, még akkor is, ha úgy vélem, nem érdemlem meg.

Igyekeztem magamat okolni. El akartam mondani, hogy hiába szeretett olyan intenzíven és feltétel nélkül, nem voltam képes befogadni és megbecsülni a szeretetét. Ehelyett úgy vettem a szerelmét, mintha zöld utat kaptam volna általa, hogy hülyeségeket csinálhassak következmények nélkül, pedig azok mindig vannak. Dolgoznom kellett magamon, hogy többé ne csináljak ilyen baromságokat; nem azért, hogy egészséges kapcsolatban élhessek, hanem pusztán azért, hogy együtt tudjak élni önmagammal.

– Remélem, legalább egy picit megkönnyebbültél – mondtam.

– Semennyire nem könnyebbültem meg – vágta rá azonnal.

Könnyek patakzottak, és zsebkendőhalmok tornyosultak. Nem haragudott rám, nem könyörgött, hogy maradjak, de iszonyúan szomorú volt. Sosem akartam ennyire elszomorítani. Szemétnek éreztem magam, amiért ezt tettem vele.

– Csak döntsd el, és menj – mondta.

Amikor nekiálltam felkászálódni a padlóról, lerítt az arcáról, hogy a fájdalma az egekbe szökik, és olyan tekintettel meredt rám, hogy megbénultam.

Korábban ugyanilyen könnyes szemekkel nézett rám, miközben a tengerparton ügyetlenül térdre ereszkedett a vízben, és sajátos stílusban megkért: gyűrű nélkül, teljes sebezhetőségét felvállalva. Össze voltam zavarodva, amíg meg nem láttam az összes barátunkat, akik a telefonjaikkal izgatottan rögzítették a pillanatot.

– Úgy volt, hogy adok neked egy nyakláncot, ami az apámé volt, de nem készült el időben, és nem akarom, hogy kényszerítve érezd magad, de hát itt tartunk.

Igent mondtam, és komolyan is gondoltam.

Most ott álltam előtte megint, és arra készültem, hogy otthagyom a menyasszonyomat, a társamat, az egyetlen embert, aki mindvégig jobban szeretett engem, mint én magamat. Ha ismernéd, vagy akár csak találkoztál volna vele, tudhatnád, milyen szerencsés vagyok, hogy ennyi szeretetet kaptam, de sajnos senki nem tudja megtölteni a szívünket, ha a kapui zárva vannak.

Nem azért kezdtem el írni ezt a könyvet, mert a szeretet szakértője vagyok – távolról sem. Azért írom, mert kétségbe vagyok esve. Kétségbeesetten próbálom felismerni és elfogadni a szeretetet, és megérteni, hogyan cseszem el folyton. Kétségbeesetten szeretném tudni, miképpen történhetett meg, hogy volt egy ritka, ökölnyi méretű gyémántom, amellyel úgy bántam, mintha csak egy papírnehezék volna, és miért nem tettem semmit, hogy ragyoghasson. Nem hagytam, hogy az ő csodás énje kiteljesedhessen, így mindketten kimerültünk, legyőzötté és magányossá váltunk. Nem azért érzek magányt, mert egyedül vagyok, hanem mert nem élvezem a saját társaságomat.

Ki akarom bogozni ezt a szeretet dolgot, méltó akarok lenni rá. Szeretném értékelni és tudatosítani, különösen, ha odasétál hozzám, és arcon csókol. Nem arra akarok rájönni, miként érhetem el, hogy mások belém szeressenek, vagy hogyan kell tökéletes sms-t írni, hogy többet akarjanak tőlem, hogy felfigyeljenek rám. Nem érdekel, ki fizet az első randin, mit mondhatok, és mit nem kéne felvennem. A szeretet érdekel: hogyan szeressek, és hogyan legyek szerethető.

Ha a mélyére ásunk annak, hogy miért teszünk bármit is az életünkben, mindig a szeretetet találjuk a háttérben. Annyira akarjuk, hogy képesek vagyunk egész életünkben a szeretetet hajszolni. Belefeledkezünk mások szerelmi történeteibe, múltbeli szerelmeinkről ábrándozunk, és arról, mi lett volna, ha… Milliónyi dal, könyv, vers és film szól a szeretetről. A testünk legfontosabb szervét, a szívünket rendeltük hozzá, amelynek még az alakját is megváltoztattuk, hogy szebb, tökéletesebb és szimmetrikusabb legyen a kinézete. Pedig nem a szívünk szépsége tart minket életben, hanem a munka, amit végez. A szívünk aszimmetrikus, nyálkás, és külsőre nem valami szép, de következetesen és szorgalmasan verve működtet minden mást.

A szívünk nem tökéletes, és a szeretetért vívott játszmák nem szórakoztatók.

Valaminek változnia kell.

A szeretet egyszerű, de nem könnyű. Minél mélyebbre hatoltam, hogy jobban megértsem, felismerjem és megtapasztaljam a szeretetet, annál inkább rájöttem, hogy a régi, elavult elképzeléseket kell elengednem, ahelyett, hogy újakra próbálnék szert tenni. Észre sem vesszük, mennyi hülye szerelmi tanács ömlik ránk a médián, a kultúrán, a valláson és a saját DNS-ünkön keresztül.

A szeretet nem olyasvalami, amit csak úgy elérünk, hanem tennünk kell érte, azzá kell válnunk, fel kell fedeznünk és gyakorolnunk. Minél inkább képesek vagyunk a szeretet forrásává válni, annál több szeretetet fogunk megélni mind legbelül, mind a környezetünkben.

Ez a könyv nem a szeretet gyümölcse, hanem a szeretetért végzett munka. Az eljegyzés után abban a reményben merültem bele a szeretet világába, hogy jobb partnerré és végül férjjé válhatok. Az utazásom során azonban magamba néztem, és ráébredtem: nem tudok továbbmenni ezen az úton anélkül, hogy meg ne fulladnék, és magammal ne rántanám a mélybe őt is. Sok dolog, amit szeretetnek hittem, soha nem volt az, más dolgokról viszont, amelyekkel nem akartam szembenézni, kiderült: épp rájuk lenne szükségem ahhoz, hogy több szeretetet vonzzak magamhoz és magam köré.

Szóval íme, itt vagyok, és átadom a legdrágább művet, amit valaha alkottam. Nem azért drága, mert sokat fizettél érte, hogy elolvashasd, hanem azért, mert nagy árat fizettem azért, hogy megírhassam.

Ez a könyv nincs tele üres frázisokkal és semmitmondó gondolatokkal, amelyek jól mutatnak a közösségi médiában. Ehelyett tele van hasznos ötletekkel és praktikus tippekkel, amelyek segítségével visszahozhatod az életedbe a szeretetet.

Nemcsak azt akarom megmutatni, hogyan lehetsz szerethető, hanem azt is, hogyan lehetsz maga a szeretet.

Bár aznap távozni készültem, nem tettem meg, de ez már más lapra tartozik.

Ugorjunk neki!

0.

HOGYAN SZERETHET BELÉNK BÁRKI ÉS MINDENKI?

Ja, ez nem az a könyv. A fejezet igazi címe: Rövid összefoglaló – Mi a fene az a szeretet?

Lehet, hogy csak azért vetted meg ezt a könyvet, mert mindenki erről beszélt, és valójában nem is állt szándékodban elolvasni, csak posztoltál egy képet, ahogy az öledben fogod egy csésze forró tea mellett, valami gyönyörű tájjal a háttérben. (A shelfie tényleg létező jelenség.)

Ez a fejezet azoknak szól, akik csak azért vették meg a kötetet, mert illett a könyvespolcukra. Ebből megtudhatják a lényeget, amivel felvághatnak a bulikon, ha szóba kerül. Esküszöm, józanul írtam ezt a részt (hacsak a koffeint nem tekintjük drognak, pedig egyébként kellene).

Rúmi sokszor tévesen értelmezett idézete foglalja össze a legjobban a lényeget: „A helyes és a helytelen eszméin túl van egy hely. Ott találkozunk. Amikor a lélek ezen a mezőn jár, a világ túlságosan teljes ahhoz, hogy beszélni lehessen róla.”

Ez a hely a szeretet.

A világot az emberek gyakran ellentétpárokra egyszerűsítik, ami azt jelenti, hogy a dolgok vagy ilyenek, vagy olyanok: jó/rossz, boldog/szomorú, helyes/helytelen, hideg/meleg, fent/lent, fekete/fehér. A világ dualista szemlélete életünk első éveiből ered, amikor az agyunk még fejlődésben volt – egyszerű elménknek egyszerűen kellett látnia a világot. Ezt az életszemléletet felnőttkorunkban is hordozzuk, amikor már képesek lennénk az élet sokkal összetettebb értelmezésére.

A szeretet a komplexitás legegyszerűbb formája. (Mit szólsz ehhez az ellentmondáshoz?) Ez a dualitáson túli tapasztalat.

„Amikor minden más érzelem eltűnik, a szeretet megmarad.”

– Naval Ravikant

Ez az oka annak, hogy oly sokan Istennel azonosítják a szeretetet, mert Isten eszméjéhez hasonlóan a szeretet is egyszerre semmi és minden. Mindennek a kezdete és a vége – a forrás.

Ez a könyv nem tár fel semmiféle misztikus titkot arról, hogyan találhatjuk meg ezt a forrást, csupán emlékeztet: a forrás mindig is ott volt bennünk, csakhogy a döntéseink, amelyeket neveltetésünktől függően hozunk, gyakran elfeledtetik velünk. Ha elfelejtjük, hogy mi vagyunk a szeretet forrása, akkor mindenhol keressük, csak ott nem, ahol leginkább megtapasztalhatnánk: legbelül.

Felejtsük el azt a gondolatot, hogy elégnek vagy méltónak kell lennünk, netán ki kell érdemelnünk a szeretetet – ezek a meghatározások nem vonatkoznak ránk. Lehet elég pénzünk, alhatunk eleget, ehetünk elég ételt, és még akkor is nehéz megmondani, mi az elég.

Hogyan lehet elég egy emberi lény? Ez a mérce itt nem alkalmazható. A szeretet nem hullámvasút, amelyre csak akkor ülhet fel valaki, ha elég magas, és nem korhatáros film, amelynek a megtekintéséhez elég idősnek kell lenni. Ne töprengj tovább azon, vajon elég vagy-e. Értsd meg, hogy ezt a szót nem lehet rád vonatkoztatni.

A szeretetet nem kell kiérdemelni vagy keresni, csak észre kell venni.

Nem kell különleges erőfeszítéseket tennünk az életben ahhoz, hogy megtapasztaljuk a szeretetet – épp ellenkezőleg. Meg kell szabadulnunk a szeretetről alkotott elavult hiedelmeink, nézeteink és felfogásunk kuszaságától. E hiedelmek nagy részét a vallás, a társadalom, a romantikus filmek és a közösségünk sulykolta belénk.

Ez a könyv javarészt arról szól, hogyan vehetjük észre az ilyen nézeteinket és választásainkat, hogyan ismerhetjük fel a rögzült mintákat, és miként hozhatunk jobb döntéseket a jövőben.

A szeretteink azok az emberek, akik megmutatják, hol van a szeretet, mi pedig utakat építünk ki feléjük, hogy még több szeretetet éljünk át. Ez lehetővé teszi, hogy másokat is szerethessünk.

Egyes utakon könnyebb haladni, szélesebbnek és megbízhatóbbnak bizonyulnak. Mások talán csak egy pillanatra nyílnak meg, és ez rendben is van így. Amit teszünk, azzal megnyitjuk vagy lezárjuk az utat. Ha megfigyeljük magunkat, tudatosabban választhatjuk meg, mennyi szeretet áradjon be az életünkbe.

Ha megtanuljuk kiépíteni a szeretet útjait önmagunkhoz, az csodákat tesz majd a másokhoz vezető utak megteremtése és megerősítése terén. Ez nemcsak egy felvetés, ez munka. Gyakran elég hétköznapi és unalmas munka, nem pedig élvezetes kirándulás Balira, Nápolyba és Delhibe (mint az Ízek, imák, szerelmek című könyvben, amit csak egy lány miatt olvastam el); befelé tartó utazás, hogy megismerjük és elfogadjuk mindazt, ami a lelkünk mélyén rejtőzik.

Szeretni sokkal fontosabb, mint a szeretet. A szeretet felismerése és megtapasztalása azt jelenti, hogy gyakoroljuk és megosztjuk.

Mivel tanár vagyok, ebben a kötetben sokszor megerősítem majd a legfontosabb gondolatokat azáltal, hogy vissza-visszatérek rájuk, mert az nagyon ritkán fordul elő, hogy egyszer elolvasunk valamit, és örökre megmarad – ezt tartsd szem előtt, miközben ezeket az oldalakat lapozgatod. Ha valamit érdemes elmondani, akkor megismételni is érdemes.

Most pedig térjünk vissza oda, hogyan szeressen beléd bárki és mindenki (és képzelj ide egy gonoszul kacsintós emojit).

A szeretetet nem kell kiérdemelni vagy keresni, csak észre kell venni.

MI A FENE AZ A SZERETET

Szeretetsztori:

BIANKÓ CSEKK

– 800 dollár? Annyiért vettem az egész autót! Legfeljebb 150-be kerülhetett volna a javítás!

Diákként nem volt sok pénzem, ennyit nem engedhettem meg magamnak.

– Miután elvittem a szervizbe, más problémákat is találtak, és azokat is meg kellett oldani – válaszolta apám.

Amikor nem voltam otthon, apám elvontatta a 800 dollárért vett fostalicska Plymouth Sundance-emet egy műhelybe. Bár magam is próbáltam megoldást találni a javíttatásra, ő megunta a várakozást, és a kezébe vette az ügyet, a számla kifizetése viszont rám maradt. Dühöngtem.

A vita elfajult. Nekem nem tetszett, hogy a hátam mögött cselekedett, ő viszont nem érezte úgy, hogy meg kellene magyaráznia a döntéseit a saját házában a saját fiának.

Veszekedés közben apám egyszer csak azt mondta:

– Ha nem tetszik, takarodj!

– Rendben – feleltem.

A pincébe rohantam, felkaptam egy csomó szemeteszsákot, felszaladtam a szobámba, és elkezdtem a ruháimat a zsákokba gyömöszölni. Aztán felhívtam egy barátomat, hogy jöjjön értem.

Apám nem számított rá, hogy így reagálok, de ugyanabból a fából faragtak minket, mindketten makacsok voltunk. Láttam rajta, hogy meglepődött.

Amikor indulni készültem, anyám és a nővérem is közbeszólt.

– Ne hülyéskedj már! – szólt rám a nővérem.

Anyám összezavarodott, mérges is volt, és aggódott is amiatt, hogy el akarok menni. Amikor felemeltem a zsákokat, és elindultam a bejárat felé, az utamba állt, ezért inkább a hátsó bejárathoz siettem, és próbáltam átpréselni a zsákokat a szűk ajtón.

Apám is kijött utánam.

– Ne menj el! – mondta.

Hajthatatlan voltam, és azt feleltem:

– Azt mondtad, menjek.

Apám elállta a hátsó kaput, ezért átdobáltam a zsákokat a kerítésen, majd átmásztam, és az utcán a parkoló felé rohantam, ahol Harjot, a barátom várt rám.

Harjot még évekkel később is gyakran felemlegette a sztorit. Ő annyit látott, hogy rohantam felé egy rakás szemeteszsákkal, és amikor beugrottam a kocsiba, azt kiáltottam: „Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk!”, mintha épp kiraboltam volna egy bankot, és menekülnöm kellene.

A következő héten ismerősök kanapéján csöveztem, vagy a padlón aludtam, és minden barátomnál megfordultam Torontóban, aki befogadott. Azt terveztem, hogy hosszabb időre egy kisvárosba költözöm az egyik barátommal. Mivel nem volt sok megtakarított pénzem, úgy gondoltam, bármilyen munkát elvállalok.

Elszánt voltam, és nem hittem, hogy valaha is hazatérek. Jobban érdekelt, hogy igazam legyen, mint az, hogy megőrizzem a békét, és átgondoljam, mikor érdemes felvenni a kesztyűt. Túl dühös voltam ahhoz, hogy bárkire is hallgassak a családomban. Úgy tűnt, egyiküket sem érdekli, mi történt, csak azt akarják, hogy hazamenjek, amit kizártnak tartottam, mert nem hittem, hogy meghallgatnának.

Úgy két hét múlva felhívott a nővérem.

– Anya már nem is eszik. Nem akarom megmondani, mit csinálj, de gondoltam, szólok.

– Szerintem nem fair, hogy otthon senki sem hallgat meg. Most nem csináltam semmi rosszat – feleltem.

– Hát, ha apával akarsz beszélni, most biztosan meghallgat.

Ezek után rövid telefonbeszélgetést folytattam apámmal. Nem volt kellemes, de mindketten anyámért tettük. Végül hazamentem, és apám nagyjából egy éven keresztül nem szólt hozzám. Úgy tett, mintha ott sem lennék, és nem mondott semmit, amikor a közelében voltam. Olyanok voltunk, mint két antiszociális idegen, akik ugyanazon a helyen élnek.

Telt-múlt az idő, és a dolgok visszatértek a normális kerékvágásba. Soha nem beszéltünk a veszekedésről. Mindez 15 évvel ezelőtt történt.

Amikor legutóbb a nővéremmel és a tizenéves unokahúgommal vacsoráztam, a testvérem tréfásan felhozta a sztorit.

– Már majdnem elfelejtettem, hogy egyszer világgá mentél – mondta.

Az unokahúgom kíváncsiskodni kezdett. Imádja hallgatni, milyen rosszak voltunk gyerekkorunkban.

Megpróbáltam szórakoztatóan előadni a történetet, inkább a szemeteszsákokra helyezve a hangsúlyt, mint a vitára. Aztán a nővérem hozzáfűzte:

– Szerintem nem tudsz róla, de amikor elmentél otthonról, apa adott nekem egy üres csekket azzal, hogy ha felhívsz, írjam rá azt az összeget, amennyire szükséged van.

Időbe telt, mire felfogtam, amit mondott, de amit mesélt, apámra vallott. A szeretet nem szavakban, hanem tettekben nyilvánul meg. Tudta, hogy én ő vagyok, ő pedig én, és hogy tényleg nem megyek haza. Ahelyett, hogy megpróbált volna meggyőzni, úgy döntött, inkább távolról gondoskodik rólam. A vele egykorú emberekhez hasonlóan apámnak is korlátozott az eszköztára, ha a kommunikációról és a szeretet kifejezéséről van szó. Mindez azonban nem változtat azon a tényen, hogy ő egy olyan szülő, akinek a gyermekei jólléte a legfontosabb.

1.

A SZERETET NEM A CÉL, HANEM AZ ÚT

Úgy tűnik, mindenki a szeretetet keresi, mintha Harry Potter lépcső alatti titkos kamrájában rejtőzne. (A szerkesztőm szerint ennek az utalásnak semmi értelme. Nem láttam a filmeket, úgyhogy ne ítélj el!) Azt hisszük, hogy a hiányosságaink miatt nem találjuk a szeretetet, vagy nem vagyunk méltók rá. Valójában nem vesszük észre, hogy ott van az orrunk előtt.

A média azt sulykolja belénk, hogy végül mindenki megkapja, amit megérdemel. A kedvenc filmjeink általában azzal fejeződnek be, hogy a szereplők most már mindörökké boldogan élnek, és azt hisszük, ez tényleg így megy.

Ezt a szemléletet aztán önmagunkra is vonatkoztatjuk, és az életünk bizonyos szakaszaiban meghatározott mérföldköveket igyekszünk elérni, miközben nem vesszük észre, hogy a valódi élet ciklikus, és a ciklusok happy end nélkül ismétlődnek.

Le kell érettségiznünk, diplomát kell szereznünk, munkába kell állnunk, előléptetést kell kapnunk, társat kell találnunk, gyerekeket kell vállalnunk, aztán segítenünk kell a gyerekeknek, hogy befejezzék az iskolát, munkát szerezzenek, előléptessék őket, társat találjanak… és a mérföldkövek kijelölése soha nem ér véget. Ki kell szállnunk a mókuskerékből, és fel kell tennünk a kérdést: Miért dolgozom ennyit ezekért a dolgokért? Mi értelme ennek az egésznek? (Azonkívül, hogy egy-egy mérföldkő elérése klasszul mutat a közösségi médiában.)

Ha egy réteggel mélyebbre ásunk, akkor találunk egy közös vonást ezekben a célokban: az elérésük valamiféle ígéretet sugall. Tudatosan szemlélve a dolgokat azonban rájövünk, hogy nincs is célvonal, ezért ahelyett, hogy megpróbálnánk megnyerni a versenyt, inkább élveznünk kellene a célig vezető utat.

Dr. Robert Holden alkotta meg a célfüggőség kifejezést, ami a következőt jelenti: „Azt feltételezzük, hogy a boldogság a következő állomáson, a következő munkahelyen vagy a következő párkapcsolatban vár. Amíg nem teszünk le arról, hogy a boldogság valahol máshol van, addig soha nem lesz ott, ahol éppen vagyunk.” A célfüggőség a szeretetre is vonatkozik, főleg, mert a róla alkotott felfogásunkat és vágyainkat jelentősen befolyásolja a média.

A szeretetben nincs célvonal; nem kapjuk meg a mindörökké boldogan élünk jutalmát. Ehelyett kapunk még egy napot, meg még egyet, és az egésznek csak akkor lesz vége, ha meghalunk. Ez azt jelenti, hogy a szeretet nem elérendő teljesítmény, sokkal inkább életmód. A szeretet inkább cselekvés, mint jutalom, és úgy tudjuk magunkhoz vonzani, ha ennek jegyében cselekszünk, a szeretetet szolgáljuk, és befogadjuk, amikor felénk áramlik. Mindehhez nincs szükség társra, gyerekre, számtalan követőre a közösségi médiában vagy bármi másra – önmagunkon kívül.

A szeretet útját járhatjuk egyedül vagy másokkal együtt, és minél tovább járunk ezen az úton, minél tovább dolgozunk rajta, annál erősebb lesz. Olyan, mint az izom. Nem azért járunk edzőterembe, mert izmosnak születtünk, hanem azért, hogy izmot építsünk. Ugyanez érvényes a szeretetre is.

A szerelmes dalok azt akarják elhitetni velünk, hogy a megfelelő személy egyszer csak besétál majd az életünkbe, ugyanakkor leszállítják nekünk az örök szeretetet is, mint egy csomagot, és utána boldogan élhetünk, amíg meg nem őszülünk, és onnantól legfeljebb az arcunkon megjelenő ráncok okoznak nekünk gondot az életben. A kemény valóság azonban az, hogy senki sem adhat nekünk több szeretetet, mint amennyit önmagunknak tudunk adni, és a szeretet megtapasztalásának legjobb módja az, ha annak szenteljük az életünket, hogy a lehető legtöbbet adjunk belőle.

Biztosan lesznek olyan pillanatok, amikor a szeretetet erősebbnek érezzük, de sokszor ez nem is szeretet, hanem figyelem, megerősítés, öröm vagy másvalami, ami átmenetileg szeretetnek tűnhet, de valójában nem az. Ezt olyankor tapasztalom például, amikor turnézni megyek, és színpadra lépek az ujjongó és kiáltozó tömeg előtt. Az emberek isszák a szavaimat, és órákig állnak sorba, hogy dedikáljam a könyvüket, ami nagyszerű érzés, de nem sokat ér, ha nem készítem fel magam naponta arra, hogy megosszam, elfogadjam és méltányoljam a szeretetet – ez pedig az én döntéseim és tetteim eredménye, nem másoké.

Ne keresd a szeretetet, inkább járd az útját! Ahogy a Things No One Else Can Teach Us című könyvben írtam (hoppá, könyvajánló!): „A szivárvány tövében semmiféle kincs nincs elásva – maga a szivárvány a jutalom.”

A szeretet kifejezésére, megosztására és befogadására irányuló lehetőségek megtalálása folyamatos utazást jelent, amely még az utolsó leheletünkkel sem ér véget, hiszen a bennünk és körülöttünk áramló szeretet olyan sok embert megérint, hogy még sokáig élni fog, miután mi már nem leszünk.

Ne keresd a szeretetet, inkább járd az útját!

2.

NAGYBETŰS ÉS KISBETŰS SZERETET

A szeretetnek különböző szintjei, megnyilvánulásai és mélységei vannak. Barátom, Aubrey Marcus filozófus, életmódguru és tanácsadó ezeket nagybetűs szeretet és kisbetűs szeretet néven különbözteti meg. A nagybetűs szeretet mindenre kiterjedő, az egész életünket megváltoztató, minden porcikánkat átjáró érzelem, a kisbetűs pedig a figyelem és a gyengédség által nyújtott gyors megoldás, amelyre a nagybetűs szeretet hiányának pótlásaként van szükségünk.

Kisbetűs szeretet a fagylalt iránti rajongásunk, nagybetűs szeretet pedig az, amikor a nagymamánk ráncos, puha keze reggelente először az arcunkhoz ér. A nagybetűs idővel egyre erősödik, mélyül, átitat bennünket, míg a kisbetűs csak fellángolás, amely gyorsan lohadni kezd, ezért mindig többet akarunk belőle.

A kisbetűs szeretet a könnyen elérhető gyümölcs, az azonnali örömérzet, a megerősítés, a figyelem és a csodálat – gondoljunk csak azokra az érzésekre, amiket a közösségi média, egy díj elnyerése vagy egy esküvő révén kapunk. Ezek azok a külsőségek, amelyeket szeretetnek vélünk. Nemcsak hajszoljuk őket; gyakran azt hisszük, tennünk kell valamit, vagy lennünk kell valamilyennek ahhoz, hogy kiérdemeljük. Az elérésük ritkán okoz akkora kielégülést, mint reméltük, ezért tovább kergetjük őket.

A nagybetűs szeretet ránk talál. Magával ragad, amikor először tartjuk karjainkban újszülött unokahúgunkat, és az egész univerzumot látjuk a szemében. Túláradó boldogságot érzünk, miközben azon tűnődünk: Mivel érdemeltük ki ezt a bőséget?

A nagybetűs szeretetet nem kell kiérdemelni, csak észlelni. Nem terjed, hanem kapcsolódni kell hozzá. Erre a szeretetre vágyunk mindannyian, és ha nem találjuk (vagy nem vagyunk hajlandók megdolgozni érte), akkor megelégszünk a kisbetűssel.

A nagybetűs szeretet több érzésre és kevesebb cselekvésre késztet. A kisbetűsért állandóan új célokat hajszolunk, új forrásokat keresünk, és folyton azt hisszük, ha még egyszer átélhetjük, ha még valamit elérhetünk, még egy győzelmet arathatunk, akkor végre elégedettek leszünk – de ez nem így van.

Nincs is szükség rá, hogy leírjam, hiszen tudod, miről beszélek. A nagybetűs szeretet az, ami a kedvenc dalunkat ihlette, hiányából pedig a kedvenc tragédiánk született. A kisbetűs szeretet az a mézesmadzag, amit állandóan húzogatnak előttünk, hogy mások kedve szerint éljünk. Ezzel vesznek rá, hogy beálljunk a sorba, hozzájáruljunk a gazdaság működéséhez, és emiatt érezzük úgy, hogy sosem elég, amit teszünk.

A kisbetűs szeretet örömöt ad, a nagybetűs békét. A nagybetűs az, amit a vallások ígérnek, és a Disney-filmek olyan remek csomagolásban tálalnak. A kisbetűssel virágot adunk, a nagybetűssel együttérzést és empátiát. A kisbetűs vonzalom, a nagybetűs kapcsolat.

A kisbetűs szeretet hajszolása lezárja a nagybetűs szeretet felé vezető utat, ezért tisztában kell lennünk a különbséggel, amikor energiánkat a szeretet megosztására fordítjuk. Mivel emberek vagyunk, mindenképp megengedhető, hogy olykor kis örömökre vadásszunk. Csak győződjünk meg arról, hogy ismerjük a különbséget, és mértékkel élvezzük a dolgot.

Anélkül is szerelmesek lehetünk a szerelem gondolatába, hogy valaha is igazi szerelmet éreznénk, ami kanyargós vakvágányon a kisbetűs szeretet felé visz. Ez mindig kívülről érkezik, míg a nagybetűs állandóan bennünk van. Ha kevesebb időt töltenénk a hajszolásával és többet a befogadásával, rájönnénk, hogy valójában ennek a csodás nagybetűs szeretetnek a forrásai vagyunk.

A nagybetűs szeretet elnyerésének nincs más feltétele, mint az, hogy ki kell iktatnunk az életünkből azokat a dolgokat, amelyek gátolják, például a bizonytalanságainkat, az elvárásainkat, a rövid távú örömöket és az elavult hiedelmeket. Nem megszereznünk kell a nagybetűs szeretetet, hanem észre kell vennünk, utakat kiépítenünk felé, és kegyesen elfogadnunk.

Ismerd fel a különbséget, és dönts okosan!

A kisbetűs szeretet örömöt ad, a nagybetűs békét.

3.

A SZERETET SZERETETET VONZ

Hozzád hasonlóan én is napi szinten küzdök a szorongással. Félelmeim egy része értelmetlennek tűnik, a többségük azonban teljesen indokolt. Rájöttem, hogy a szorongásaim nagy része a jövővel kapcsolatos. Aggódom, hogy válaszolnak-e az üzenetemre, sikerül-e befejezni egy feladatot, vagy azért rettegek, mert bizonytalannak tűnik a jövő. Régebben azt hittem, van megoldás: egyszerűen abba kell hagynom az aggódást, mintha lenne valahol egy bűvös kapcsoló a fejemben vagy a szívemben, amit csak átkattintok, és aztán vígan élhetek tovább.

Soha nem találtam meg ezt a kapcsolót.

Egy terapeutával folytatott beszélgetés során úgy fogalmaztam, hogy a szorongás számomra az az érzelem, amit olyasvalami miatt érzek, ami nem történt meg, és talán soha nem is fog. Visszautasítást éreztem, mielőtt még egyáltalán megkértem volna valakit egy szívességre, és aztán már túlságosan féltem ahhoz, hogy feltegyem a kérdést. Gyerekként előre elképzeltem, hogy megbukom a vizsgán, ami megnehezítette a tanulást. Gyakran szorongunk a munkánk vagy a kapcsolataink miatt, és akkor, amikor új helyzetbe kerülünk. A szorongás olyan, mintha lapos lenne az autónkon az egyik gumi, és a szorongásra adott reakcióink a másik három kerékre is kihatnának. Amikor rosszul mennek a dolgok, a döntéseink miatt még rosszabbá válhat a helyzet.

Ne érts félre! Vannak halállal, traumákkal és bántalmazással kapcsolatos szorongások, amelyek kísértenek minket, és a gyógyulás érdekében muszáj foglalkoznunk ezekkel az intenzív érzelmekkel. De azt is fel kell ismernünk: ha amiatt szorongunk, hogy valami, ami még meg sem történt, esetleg rosszul sikerül, az növeli a balsiker esélyét.

Az aggodalmam mértéke meghatározza a jövőmet.

Ha félek, még több félelmet vonzok magamhoz.

Ha dühös vagyok, még több dühöt vonzok.

Ha szenvedek, még több szenvedést hívok be az életembe.

Így működik az önbeteljesítő jóslat. Csak mostanában jöttem rá, hogy a problémákat nem valaminek a befejezésével, hanem az elkezdésével lehet megoldani. Ahelyett, hogy abbahagynám az aggódást, el kell kezdenem valamit. Ne feledd: a szeretés nem más, mint cselekvés.

Az érzéseink még több hasonló érzést vonzanak, és ez nemcsak a nemkívánatos érzelmekre vonatkozik, hanem az olyan felemelő dolgokra is, mint a boldogság, az öröm, a béke és a szeretet. Ha tehát több szeretetre áhítozunk, először el kell kezdenünk több szeretetet érezni, és több dologhoz szeretettel közelíteni, mert ez már önmagában is több szeretetet vonz.

Fontos, hogy ezt a gondolatot a magunkévá tegyük, mert sokunk számára a szeretet iránti vágy szomjúságból, félelemből, hiányból fakad. Nem érezzük, hogy méltók lennénk a szeretetre, önbecsmérlő tréfákat sütünk el azzal kapcsolatban, hogy mi már örökre egyedül maradunk, és nem vesszük észre, hogy még ezek a viccek is kihatnak az életünkre.

Fel kell ismernünk, hogy a szeretet felbukkanhat, és seggbe is rúghat minket, anélkül, hogy felismernénk, ha a negatív érzelmek börtönébe zárjuk magunkat. Attól félünk, hogy nem találjuk meg a szeretetet, és nem értjük meg, hogy maga a félelem akadályozza a megjelenését az életünkben. A szeretetet nem lehet megkeresni – észre kell venni. Ahelyett, hogy a szeretet forrását kutatnánk, fel kell ismernünk, hogy mi vagyunk a forrás, és ha ezt kimutatjuk a világnak, még több szeretetet fogunk magunkhoz vonzani.

Ahogy Joe Dispenza írta: „Ha meg akarod találni álmaid szerelmét, sorold fel a vágyott tulajdonságait, és válj olyanná.”

Amilyenek vagyunk, olyan dolgokat vonzunk. Ez az univerzális törvény lehetővé teszi, hogy a miénk legyen mindaz, ami olyan, amilyenek mi vagyunk, és azzá válhassunk, akik lehetünk. Ha szeretjük önmagunkat, másokban is szeretetre lelünk. Ha megtaláljuk a szeretetet önmagunkban, nem fogjuk többé máshol keresni, és könnyebb lesz még több szeretetet megtapasztalni. Szeretnünk kell azt, akik most vagyunk, de a jövőbeli énünket is. Ahelyett, hogy a jövőben esetleg megtörténő rossz dolgok miatt aggódnánk, kezdjünk el beleszeretni abba a fantasztikus jövőbe, amit csak el tudunk képzelni.

Igyekszem úgy fogalmazni, hogy a gondolataim minél kevésbé utaljanak a vonzás törvényére, ugyanakkor teljes mértékben igaz, hogy az érzéseink meghatározzák, merre tartunk. A hiányalapú gondolkodás – a sosincs elég és a kevés vagyok – mindig azt eredményezi majd, hogy nem lesz elég, és mindig kevésnek fogjuk érezni magunkat. A bőségalapú gondolkodás révén – szeretek és szeretnek, van elég mindenből – a bővelkedés válik valóra. A hozzáállásunk és a tetteink mindig rajtunk múlnak, és ez nagyszerű módszer arra, hogy irányítsuk őket.

Észre sem vesszük, milyen gyakran játsszuk le a múltunk és a jövőnk nyomorúságos lemezeit, aztán meglepődünk, amikor szerencsétlenség ér minket. Senkit nem hibáztatok ezért. Sokan küzdöttünk már számos nehézséggel, amelyek szinte belénk ivódtak – de ennek nem kell így lennie. Nem azért érzünk fájdalmat, mert a pocsék múltunkra gondolunk, hanem épp ellenkezőleg: azért idézzük fel a pocsék múltat, mert fájdalmat érzünk. Aktívan, szándékosan és rendszeresen koncentráljunk arra, hogy remekül érezzük magunkat, és akkor az emlékeink és a jövőre vonatkozó projekcióink is összhangba kerülnek ezzel.

A változás nem egyik napról a másikra fog bekövetkezni, ahogy járni, beszélni és olvasni sem egy nap alatt tanulunk meg. Lassan, idővel, apró lépésenként történik majd, és soha nem ér véget. Egyre mélyebbre hatolunk a szeretetben, nincs célállomás, és nem is kell, hogy legyen. Kezdjünk el beleszeretni a még meg sem történt jövőbe, és gondoljunk szeretettel a múltra. Ezáltal szeretetmágnessé válunk, és szeretetet vonzunk magunkhoz, nem ellentétes pólusú érzelmeket. (A szeretetnek egyébként nincs ellentéte, de ez már egy másik fejezet témája.)

Tudod, az az elgondolás, hogy a jövőnket a jelenlegi érzelmeinkkel vázoljuk fel, azért igaz, mert ez áll az összes, valaha átélt szorongásunk mögött. Tehát ahelyett, hogy abbahagynánk az aggódást, kezdjünk el szeretni, hogy felülírhassuk az elkerülhetetlennek hitt félelmet, fájdalmat, szenvedést és szorongást.

Nem garantálom, hogy a módszeremmel pár munkanapon belül megtalálod a lelki társadat, azt viszont megígérhetem, hogy ha szem előtt tartod, akkor ez egyáltalán nem is fog érdekelni.

A szeretetet nem lehet megkeresni – észre kell venni.

4.

A TÖKÉLETESSÉG A SZERETET ELLENSÉGE

Nem kell tökéletesnek lenned ahhoz, hogy szeressenek. Ennyi. Ez a fejezet lényege.

Mindannyian tudjuk, milyen, amikor kevésnek érezzük magunkat. Ez a mozgatórugója a tetteinknek (ennek a könyvnek a megszerzését is beleértve). Azt azonban nem ismerjük fel, hogy tökéletessé akarunk válni, mielőtt megengednénk magunknak, hogy átéljük a szeretetet.

Túlzásnak tűnhet, pedig nyilvánvaló: amikor olyasmit csinálunk, ami szerintünk nem tökéletes, szigorúan bánunk önmagunkkal, és azt hisszük, nem vagyunk szerethetők. Ki szeretne egy ilyen szerencsétlen alakot? A probléma az, hogy csak két lehetőséget hagyunk magunknak: vagy tökéletesek vagyunk, vagy szerencsétlenek. Észben kell tartanunk, hogy a tökéletesség a szeretet ellensége, vagyis ha felhagyunk a tökéletességre törekvéssel, akkor felhagyunk azzal is, hogy szerencsétlen figurának érezzük magunkat, aki nem érdemli meg, hogy szeressék. Marad hát egy tökéletlen lény, aki annak ellenére, hogy nem tökéletes, alkalmas arra, hogy szeressen és szeressék.

Ne feledd: sokkal több vagy annál, mint amit teszel. Társadalmunk a produktivitást állítja középpontba, és másokhoz hasonlítgatjuk, mennyi mindent csinálunk és érünk el, még akkor is, ha ezek a tettek és teljesítmények kevéssé viszik előre az életünket.

Nem nagy kunszt szeretni önmagunkat a tökéletlenségünk ellenére. Senki nem tökéletes, akit szeretsz. Sem a ronda kis unokaöcséd, akinek állandóan folyik a nyála, sem a legjobb barátod, akinek gerincferdülése van, de még Beyoncé sem, hiszen négyperces videó található a YouTube-on arról, hogyan zakózott le mindenféle lépcsőről és színpadról, amikor a gravitáció nem volt a barátja.

Ha arra várunk, hogy mi magunk vagy a körülmények tökéletesek legyenek, mielőtt beengednénk életünkbe a szeretetet, kevésbé leszünk képesek szeretni magunkat és másokat. Olyan, hogy tökéletes, nem létezik, soha nem is volt, és soha nem is lesz, ahogy nincs olyan, hogy megérdemeljük vagy nem érdemeljük meg a szeretetet.

Óriási hangsúlyt fektetünk a tökéletességre, mert az elképzelés remekül hangzik. Ezért szeretnénk látni a tükörben, ezért követeljük a példaképeinktől, ezért várjuk el az esküvőkön, és ezért színleljük a közösségi médiában. Pedig ahelyett, hogy megkövetelnénk, elvárnánk vagy tettetnénk a tökéletességet, könnyebb lenne, ha felismernénk, hogy csak távol tart a szeretettől.

Az igazi szeretet nem a tökéletesség felmagasztalásáról, hanem a tökéletlenségek elfogadásáról szól. Azok közül, akiket szeretek, senkinek nincs szimmetrikus arca, hibátlan bőre, és nem is mindig azt mondják, ami helyes, de örömmel fogadom ezeket a dolgokat, mert ettől lesznek mind egyediek és teljesen normálisak. Én sem vagyok tökéletes, de hálát érzek, amiért rájöttem: nem fontos, hogy bármilyen módon is a tökéletességet keressem, vagy arra törekedjek. Ha hajszoljuk, észrevétlenül azt sugalljuk magunknak, hogy nem vagyunk elég jók úgy, ahogy vagyunk. Bántanak minket a valós tulajdonságaink, és kritériumokat fogalmazunk meg, milyennek kellene lennünk ahhoz, hogy szeretetet kaphassunk önmagunktól és a világ többi részétől. Azt éreztetjük magunkkal, hogy kevesek vagyunk, aminek nem sok értelme van, hiszen ezt senki mással nem tesszük. Ha elengedjük a tökéletesség elérhetetlen ideáját, sokkal több lehetőséget adunk a szeretetnek, hogy életre keljen.

Nem baj, ha jobbá akarunk válni, de ügyeljünk rá, milyen lépéseket teszünk ennek érdekében. Ha a tökéletesség helyett a fejlődésre koncentrálunk, az fenntartható, és lehetőséget ad arra is, hogy elmélyítsük a szeretetünket.

Beyoncét az esései ellenére is szeretjük, és emiatt a szeretet miatt áll fel mindig, újra meg újra. Adjuk meg ugyanezt magunknak is.

Az igazi szeretet nem a tökéletesség felmagasztalásáról, hanem a tökéletlenségek elfogadásáról szól.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 Budapest, Múzeum krt. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ + magazin
ÉRDEKES INFORMÁCIÓK SZERZŐKRŐL ÉS KÖNYVEKRŐL
CIKKEK AZ ÖNFEJLESZTÉS - ÉLETMÓD - SPIRITUALITÁS -
PSZICHOLÓGIA - EZOTÉRIA - COACHING - YOUNG ADOULT TÉMAKÖREIBEN
BLOGGEREK KÖNYVAJÁNLÓI

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen!