Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A kompossessor fák

„A én pohárom“

Aussi brebis

A Berci fogai vagy a képek roppant értéke

Az első bánat

Az öregek

A fehér kutya

A szamár sine curában

Ott alszik a Marcsa is

Szegény ember tőkéje

A kemény koponyák

A kis szeplős

Mme Gvuáp és porontyai

Grisics hitelbe vett bort

A Ponci bűnhődése

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mikszáth Kálmán

ÖREG SZEKÉR, FAKÓ HÁM

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-610-2 EPUB
ISBN 978-963-559-611-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1901

a borító Mikszáth Kálmán (1847 – 1910) portréja,
valamint palóc népművészeti motívum
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A kompossessor fák

Mikor 1736-ban Mária Terézia, a szép termetű főherceg-kisasszony elvette Lotaringiai Ferencet, Magyarországon is sok „Tedeumot“ mondtak el a papok és még több áldomást ittanak a menyegző megünneplésére a nemesi renden levők.

Gróf Brunswick Károly, az akkori nógrádi főispán, váltig törte fejét, miképp tűnhetne fel az udvar előtt. Mert stréberek már akkor is voltak. Sőt azelőtt is. Erősen gyanakszunk, hogy már a bibliai Ábrahám is stréberségből akarta feláldozni a kis Izsákot.

De maradjunk a nógrádi főispánnál, aki szerette volna erre az alkalomra derekasan kivágni a rezet. Valami nagy lojalitást akart, de ami mégis olcsó legyen. Sokáig gondolkozott, míg végre kiadta a parancsot, hogy a lakosság emlékfákat ültessen. Ez a lojalitás maradandó is és nem kerül pénzbe.

Minthogy roppant száraz esztendő következett, az emlékfák ritka helyen fogamzottak meg. De semmi közünk a többihez, a mi történetünk két hatalmasan fölpendült hársfáról szól, a melyeket nagyságos Lányi Pál úr ültetett el a Porovka nevű rétje végébe a csikavai határban. Negyven esztendő alatt hatalmas derekú terebélyes fákká növekedtek, dacára annak, hogy a hársfa lusta, vagy gyöngédebben kifejezve, hogy sokáig szeret fiatalnak látszani. Szóval Lányi Pál megélte, hogy a fák lombkoronája alatt tizenkét személyre terített asztal lehetett teljes árnyékban.

Mint filozófus ember élete végén elgondolkozván hosszú pályafutásáról, hogy bár több rendbeli hivatalokat és tisztségeket viselt vala, azt hánytorgatá elméjében, vajon ha nem sokára isten színe elé kerül és a teremtő azt kérdezi, miféle nyomot hagyott a világon, nem volna-e legcélirányosabb azt felelni: „Ültettem, uram, két gyönyörű fát a Porovka réten és azok ott nőnek, virágozván és illatozván, árnyékot nyújtanak az eltikkadt útonjáróknak.“

Annyira beleélte magát e gondolatba, hogy valóságos kultuszt űzött a fáival. Mindennap elsétált a Porovkára, nyesegette, tisztogatta és elbeszélgetett velük, mint valami értelmes lényekkel. Ha valamely gally megsérült, bekente puha gyógyító földdel a sebet, hogy ne terjedjen tovább. Gondozta nemcsak azt a részüket, a melyik kijött a napvilágra, hanem azt is, a mely befelé nőtt, mert a gyökerek is csak olyan édes gyermekei a fának, mint a gallyak, csak hogy ők nem hivalkodnak, nekik nem kell a napfény, a szereplés, befúrják magukat szívesen a talajba, sokszor kemény kövek közé, hogy onnan táplálják látatlanul az anyjukat, meg a szép kis gally testvéreiket odafönn, akik leveleznek, susognak, virágoznak és ringatják a rajtuk ülő madarat.

De a fák is hálásak voltak iránta. Árnyékot, gyógyító teát és pihenőt nyújtottak neki. Sehol se tudott olyan édesdeden elszundikálni, mint alattuk a fehér márványpadon, melyre ez a mondás volt kivésve:

„Pihenj meg itt vándor, ha erre jársz. E fáknak egy királyné szerelme adott életet, de illatuk, árnyékuk a tied is.“

Sőt az öreg úr megélte azt is, hogy egy napon Mária Terézia maga is megjelent a fák alatt és meguzsonnált.

A felséges asszony uralkodása vége felé Vácott, Migazzi püspöknél töltött vagy két napot s hallván az érdekes vonatkozású csikavai hársfákról, asszonyi szíve megkívánta azok látását, elrendelé tehát, hogy másnap délután oda kocsizik, miről a hopmester azonnal értesítse a bírtokost, Lányi Pál kir. consiliariust.

Hajadon fővel várta őt az ősz gazda a csikavai hársak alatt, gazdagon terített asztallal, királynéhoz méltó uzsonnával.

Az uralkodónő hosszan, némán nézte az érdekes fákat, sok-sok emléket kelthettek azok fel. Borongós hangon jegyzé meg, de mégis nyájasan:

– Igen örülök, kedves Lányi, hogy láthattam a fáit. Erősek, szépek. De egyszersmind udvariatlanok, mert megmondják nekem, milyen öreg vagyok.

Aztán mosolyogva ült le, megízlelte a frissítőket, miközben odaszólt Kaunitzhoz:

– Ön ügyes az olyanokban, herceg, vésse bele a fákba a névbetűimet.

Igy lett az egyik fa az „M“ után Mária, a másik pedig a „T“ betűből Terézia.

A királyné még vagy félórát töltött ott, vidáman enyelegve a püspökkel és palotahölgyeivel. Távozáskor sajátkezűleg tört le egy illatos gallyat, mellyel a felséges arca körül hadonászott, hogy a szúnyogokat távol tartsa.

Hanem hiszen, ha nem lett volna is becse eddig a Lányi fáinak, lenne majd ezután. Száz és száz történetke röpködött szerte szét messze vidéken a híres uzsonnáról s nem is volt igazi gavallér, aki nem szerzett egy gallyacskát a hársfákról, amit imádottjának küldjön, hogy tegye az imádságos könyvébe vagy a poharába a vizitszobában.

Megijedt Lányi Pál. No, ha ez a bolond divat így harapózik, akkor a két fát hamar elhordják, szilánkja se marad. szörnyűség az, hogy még mindig mennyi ember szerelmes egymásba! Elhatározta, hogy addig is, míg rendes csőszházat építtethet, hadd üljön éjjel-nappal egy puskás őr alattuk és ne engedje tördelni.

Beteges szeretetébe belevegyült most a komoly aggodalom érzése is a fák jövője miatt. Mi történik velük, ha ő nem lesz? Ki gyámolítja őket, ki őrzi? Szétszedik, eltördelik. Rüpők gyerekek bevagdossák a nevűket, pásztorok tüzet raknak alattuk, felgyújtják, boldogtalan fráterek felakasztják rajtuk magukat, amivel megfertőztetik.

Lassan-lassan megérlelődött benne az a gondolat, amit a halálos ágyán tollba mondott, mindennemű ingó és ingatlan vagyonát, minthogy ivadékai nincsenek, fivérének Lányi Mihálynak Sárosmegyében élő fiára hagyván, kivévén a Porovka nevű hatvan holdas rétet és négyezer Mária Terézia tallérokat.

„Hagyom pedig – diktálta a haldokló – a rétet és négyezer tallérokat a két hársfának olyan módon, hogy időről-időre a szolgabíró és a csikavai plébános neveznek ki kölcsönös egyetértésben gondnokot, aki a rét és a pénz jövedelmét a hársfák gondozására fordítja. Kívánom, hogy díszes sorompó emeltessék a fák körül s amennyiben szükségesnek mutatkoznék, külön csősz ügyeljen rájuk.“

„Minthogy azonban minden mulandó e földi világon, következéskép a fák is, azon esetben tehát, ha a fák kiszáradva, háború, villám, elemi csapások által vagy bármely módon elpusztulnának idővel, úgy a rét, mint a nevezett summa pénz, mely a váci káptalannál őrzendő, nevezett Lányi Mihály ágán élő egyenes leszármazottakat illesse.“

„Rendelem továbbá, hogy lelkem az Istenhez szállva, porlandó testem a fent említett fák alá temettessék, Atyának, fiúnak, Szentlélek Istennek nevében Amen.“

*

Úgy negyven év vonult el csöndesen az öreg sárgolyóbis fölött, hol annyi fű, annyi fa, annyi ember és annyi bogár van.

A két hárs még mindig élt, sőt még nagyobb lett. Az alattuk levő sir behorpadt azóta, alig is látszott, hogy ott valaha sir volt. Csak a vadméhek tudnák megmondani, akik ott döngnek fölötte és hallhattak róla az apáiktól.

A világ megszokik mindent. Megszokta, hogy Lányi Pál nincs. A vadméhek megszokták, hogy ott sir nincs. A fákat is megszokták a vidéken. Eleinte furcsa volt, hogy egy szép rétnek és egy kapitálisnak az urai. De hát az örökös nem tett annak idején kifogást – hiszen olyan kicsiség az a rét az örökölt három ezer hold mellett, száját se lett volna érdemes kinyitni. A hatóság sem bánta, sőt tetszett neki. Kiszivárgott, hogy midőn a királynő értesült az öreg Lányi különös hagyományáról, Kaunitzot kérdezte, lehetséges-e meghagyni, a herceg mosolyogva felelte:

– Ha egy virágszálnak lehet hét országa, miért ne lehetne két hársfának egy rétje?

Hát bizony már akkor nagyon elhervadt virágszál volt a királyné, de a bók friss volt és a hatóság respektálta a Kaunitz mondását; a két hárs nyugodtan élvezte a maga jövedelmét, – már a mennyit a tutor juttatott nekik belőle.

Irigyük nem volt, legfeljebb egy-egy szegény vándorló legény sóhajtott fel néha alattuk:

– De jó volna feleségül venni valamelyiket!

Maga az örökös már nem is élt negyven év múlva. Ameddig élt, nagy úr volt és rá se gondolt a csikavai hársakra.

Egy másik fa volt az ő rögeszméje, mely különösen szereti a sárosmegyei talajt: a családfa. Fényes történelmi ősök és nexusok kereséséből áll e betegség. Az ember elképzeli például, hogy giliszta vagy kígyó van benne, vagy elképzeli, hogy Gara vér folyik ereiben. így vagy úgy boldogtalan az illető. Mert keresi, keresi, de soha se találja meg sem a Gara vért, sem a kígyót.

A következmény azonban elmaradhatatlan. Ha az ember a kriptákban turkál, ahelyett hogy a földet túrná, napról-napra lefelé megy; úgy történt aztán, hogy Lányi György megfogyva, eladósodva hagyta a bírtokát két fiára, Ubulra és Józsefre.

Ubult szerencsésen lelőtték a francia háborúban, mielőtt megházasodott, de már miután a maga bírtokrészét elköltötte, családot tehát csak József alapított, de József is „terhelt“ ember volt, ahogy az orvosok szokták mondani. Az ő szenvedélyét a pörlekedés képezte. Pörlekedett mindenért, mindenkivel és örökké csak pörlekedett. Pedig ez nagy baj volt még akkor, a régi prókátorok világában, nem olyan tréfadolog, mint most. A régi fiskálisok még derék, tekintélyes urak voltak, akiknek gyanútlanul adta át magát az ember s úgy ott maradt a bőre lassan-lassan a kezeik közt, hogy észre se lehetett venni. A mai fiskális már nem veszedelmes, mert a mai fiskális teljesen gyanús firma, lelketlen, istentelen hírben álló individuum. A diplomája olyan, mint a velencei macskák nyakán a csöngettyű. Vigyázz, mert itt a macska! A csöngettyűs macska évekig nem eszik galambhúst a Szent-Márk téren. A galamboknak egy-egy tollát ha kitépte is, többnyire idejekorán röppennek el. A mai fiskális tehát már nem árt nagyon, hanem mikor még a diplomája nem volt figyelmeztető vészcsöngettyű, az ügyvéd kényelmesen végezhetett kliensével…

József úr szemlátomást szegényedett. S amilyen arányban fogyott a vagyon, oly arányban bukkant fel a családi emlékek közül a csikavai hársak története.

– A csikavai hársak! Bolond egy dolog. Egy gyönyörű rétünket tartják vissza, meg egy kapitálist. Hát hallott már valaki olyat?

Fűnek, fának beszélték. Egész Sáros tudott róluk. Némelyik hitte is, némelyik nevette. Mert hát új dolog az még Sárosmegyében is, hogy valaki a fáktól várjon örökséget.

Eleinte csak mint családi kuriózum jött szóba a két nógrádi hárs. Orrhangon beszélte el a hóbortos Lányi Pál végrendeletét az öreg József vagy a fia Károly, aki akkor jogász volt Eperjesen s akire már az ősi fényből csak a raccsolás maradt. No meg a fák.

Később azonban mindinkább kiérzett az előadási hangjukból a dicsekedés és a reménység. A csikavai fák igy, a csikavai fák úgy. Az ördög vigye el ezeket a csikavai fákat!

Az ifjú Lányi egy vakációban nem sajnálta az utat Nógrádba s mivelhogy tudott egy kicsit festeni, vászonra teremtette a két hársat, hazahozta, felakasztották a nagy ebédlőben, a többi családi képek közé.

A látogatóknak volt újra mit hallani; most már őszintébben adták:

– Ezek azok a bizonyos hársak, öcsém uram, vagy bátyám uram. Egyszer még kisegítenek bennünket a sárból.

A kellemetlen vendég aztán rendesen arról beszélt, hogy a hársak milyen hosszú életűek e földön.

– Hát ugyan meddig élhetnek?

– Öt-hatszáz esztendeig.

– Hm! – sóhajtott magában József úr – nehéz lesz kivárni.

A hársak élete ezalatt semmi változáson nem ment körösztül. Csuklani nem tudtak, hát a sok emlegetés nem bántotta őket. Csendesen álmodoztak messze onnan a Porovka-réten, meg se gondolva, hogy a Lányi családnak immár ők az utolsó oszlopai. Olyan oszlopok, amelyek útban állnak.

De meglehet, hogy a „Terézia“ (amelyikbe Kaunitz a T betűt véste be) valami bolondot gondolt a következő télen. Mert mikor megjött az új tavasz és Mária már rendes szokása szerint kieresztette a rügyeket, szép lilaszín pattanásokat, azalatt a Terézia meg sem moccant. Ámbár ’iszen a Terézia mindig lustább volt, mindig több napfény kellett neki, hát eleinte föl se tűnt a késedelem. Hanem mikor aztán Mária a leveleit is kibontotta és Terézia még mindig aludt, az akkori gondnok, Poroszkay Mihály uram (tekintetes Somogyi István szolgabíró úrnak a sógora) hallván a hírt, nem kis ijedelemmel kocsizott ki a Porovkára, a valódi tényállást megszemlélni.

Hát csakugyan igazat mondanak; a Terézia hárs kopaszon meredezik az ég felé.

Nagyon elbúsult Poroszkay uram s még a kocsi-ülésről kezdte korholni a vén fát:

– Hát mi az ördög az Terka? Megbolondultál, te Terka? Ne okoskodj Terka! Igyekezz már Terka!

Csak midőn közelebb ért és a penecilusával úgy a gallyakon, mint a törzsön lenyesve a kérget, háncsot, a húsába tett bevágásokat, tudta meg, hogy bizony a Terka halott már, egy teljesen kiszáradt fatuskó már, aki még csak egyszer fog fényeskedni e földi pályán, – mikor alágyújtanak vele.

Baj, persze baj és a ravasz Poroszkay szerette volna titkolni a halálát, de már akkor a Lányiék szeme olyan érdeklődéssel csüngött a fákon, egy hét se telt bele, megtudták.

Egy napot se késtek. A prókátoruk legott megindította a kérvényt nemes Nógrád vármegyéhez, fölszerelve azt keresztlevelekkel és a Lányi Pál-féle végrendelet másolatával, hogy miután az egyik csikavai hársfa kiszáradt, a Porovka-rét felét és a váci káptalannál elhelyezett tőke felét Lányi Mihály egyenesen leszármazottjának Lányi Józsefnek kiadni méltóztassék.

A vármegye kiadta a kérvényt elintézés végett tekintetes Somogyi István szolgabíró úrnak.

Tekintetes Somogyi István szolgabíró úr pedig az ügy lelkiismeretes tanulmányozása után meghozta az ítéletet ekképpen:

„Az elhalt fa után az életben maradt fa örököl.“

Hát ’iszen lehetett ez salamoni ítélet (annak is mondta Poroszkay uram és a plébános), de mégis törvénytelen volt. Már annyiban, hogy halálos ítéletet szolgabíró nem mondhatott, ez pedig egyenesen halálát okozta Lányi Józsefnek. Amint elolvasta a végzést, kihullt a papír a kezéből és ő maga is elesett élettelenül: szívszélhűdés érte.

Az öreg halálával kiütöttek a zavarok. A hitelezők egyszerre rohantak ki mindenünnen.

Pedig olyan szép tervük volt! Csak egy kis lélegzetvétel, egy kis idő s ez az örökség kellett volna, hogy talpra álljanak.

Élt akkor ugyanis a szomszédos Kassa városban egy nyugalomba vonult, igen gazdag bécsi gyertyamártó, bizonyos Schrammel, a Malvina nevű szeplős, satnya leányával.

A megszorult Lányiak, apa és a fiú, erre a csúf gyermekre vetették ki a plánumaikat. A dolog úgy állott, hogy Károly egyike volt messze földön a legszebb ifjaknak; apja gyönyörködve biztatgatta:

– Ebből a pofából pénzt kell csinálni, amice.

Sápadt, világfájdalmas arca volt; nincs az a fiatal lány, aki annak ellent állhatna. Ahhoz járult a sugár törékeny termet. Általában igen érdekes ifjú volt, ideges, szomorú, ábrándozó, „egy félbemaradt piktor“, ahogy nevezték. Két nagy szeme valami sajátságos, földöntúli fényben világolt.

A terv alapját az képezte, hogy egy pár kassai bálon táncolt a leánnyal és az valósággal odatapadt hozzá.

Biztos volt a dolog. Olyan ez már, mintha itt lenne. T. i. hogy a leány olyan. Vagyis hogy a pénze olyan, mintha már itt lenne. Csak egy kis befektetés kellene hozzá sürgősen. Egy szép kocsi, két szép ló, libériás kocsis, meg egy pár száz költeni való tallér. Akkor rögtön beállíthatna kérőnek.

S mindezt most a fától várták. S a helyett jött a kedvezőtlen ítélet, az öreg úr halála, a hitelezők fészkelődése.

A temetés után összeült az anya a fiúval tanácskozni.

– Nemsokára kitűzik az árveréseket. Mindenünket ellicitálják, hajlék és föld nélkül maradunk, mint az ujjam.

– Hát mit tegyünk, anyám?

– El kell azt a leányt venned. Meg kell menteni a Lányi nevet és a Lányi kúriát.

– Hiszen én elvenném, de hol vegyem a költségeket, ami ahhoz kell? Talán azt gondolja édes anyám, hogy fellebbezzük meg az ítéletet az elpusztult fa hagyatékára nézve?

– Az hosszadalmas és bizonytalan – felelte az asszony. Mit ér már a fű, ha a ló megdöglik? A pénz a káptalannál van, a szolgabíró és a pap, akik a fák tutorát kinevezik, nem könnyen engednek a dologban. Aztán ők otthon vannak elég befolyással, hogy keresztül vigyék, amit akarnak. Nem, fiam, a fellebbezés nem ér semmit.

– De hát akkor mit tegyek? – sopánkodott Károly.

Az asszony a csípőjére tette kezét.

– Hát mit szoktak csinálni türelmetlen örökösök, ha nagyon kell nekik az örökség? kérdé élesen.

– Ugyan mit? – tűnődék Károly, mereven nézve maga elé.

– Megölik az örökhagyót, – felelte az anya mérgesen.

– Megölik? – szólt Károly összerezzenve. De hiszen az borzasztó!

– Ne légy legalább együgyű, Károly! Mit bámulsz rám olyan mereven? Hiszen persze borzasztó, ha emberről van szó. De egy fa! Mi egy fa? Hát okvetetlen szükséges, hogy az természetes halállal múljon ki?

– Igen, de…

– Ejh mafla vagy, ne beszélj, mert ha nem az volnál, már régen nem állna ott az a fa. Két ember meg egy fűrész jól megtenné egy szép holdvilágtalan éjszakán.

– De hátha megtudnák?

– Hát mért kellene azt megtudni?

Lányi Károlyban megfogant a szándék. Sötét álmatlan éjszakák megérlelték, kiszélesítették. Igen, megölöm a fát. Hadd vesszen. Ha ez a fa egyszer nincs, mindjárt úr vagyok. A hatvan holdas rét igazi Kánaán, és a négyezer forint krőzusi vagyon most nekem. A dolog annyira tiszta, hogy nem is kell a formalitásokkal időt vesztegetni. A legelső zsidó ad rá pénzt és nyitva áll az út Kassára a Schrammel-házhoz.

Nem a lányra vágyott, hiszen nem szerette. Odáig már el sem ment terveivel. Csak addig rajzolta ki képzelete a jövőt, mikor a négy kapálózó lovon, amit vesz, megáll a Schrammel portán és odadobja a gyeplőt a libériás kocsisnak. Az átkozott dzsentri vér dolgozott benne. Az űzte, kergette és mutogatta neki a színes képet. Őt magát mint kérőt, mint gavallért. Megint egy Lányi, aki négy lovat hajt. Meg lehet ebbe bolondulni. Ah, hogy nyargal a négy paripa, villámlik a kassai utcák köve a patkóik alatt! Nyitják ki az ablakot az emberek, a merre megy. Hej, ki lehet az a gyönyörű úr? Hát az bizony a Lányi Károly.

Napokig beszélgetett, tárgyalt csukott ajtóknál hű szolgájukkal, bizonyos Toportyán Mihállyal. Azalatt a szokottnál is sápadtabb volt, kerülte az embereket, lehorgasztott fejjel járt s ha valaki megszólította, összerázkódott.

Idegenek figyelmeztették Lányinét:

– Vigyázzon a fiára, tekintetes asszony, mert valami rossz jár a fejében.

Egyszer aztán elhíresztelte Toportyán, hogy elmegy a rokonait meglátogatni és el is ment, utána pedig Lányi utazott el Gömörbe vadászatokra, állítólag valami iskolapajtásaihoz, de mind a ketten találkoztak Losoncon. Ott tüstént baltákat vásárolt Károly úr, s külön-külön fogadott szekéren indultak Csikavára, úgy intézvén dolgukat, hogy épen öreg este legyen, mikor a csikavai erdőbe érnek.

Szép májusi este volt, balzsamot lehelt az erdő, ezer meg ezer élő lény rezsgett benne. Egy tisztáson hűs forrás mellett megállíttatta Károly a szekeret és visszaküldte; itt várta be a másik kocsit, a melyen Toportyán jött.

Izgatottan, türelmetlenül járt fel s alá a puha, harmatos gyepen. Hallgatódzott, jön-e már a másik szekér, hanem csak a távolodó kerekei zörögtek. Aztán azok se. Beállt a csend, az erdő ünnepélyes csendje. Hűs áram futott néha a fák közt, a milliárd gally összezörgött különösen, rejtélyesen.

Borzalmas hidegség futott végig hátgerincén. úgy rémlett neki, mintha a fák összebújnának és róla beszélnének. Mintha mondanák egymásnak: „ölni megy.“

Egy óriási szem meredt reá, egy irtózatos fekete szem, akkora, mint egy tányér. Eh ostobaság! Hiszen csak egy fának az odva, egy nagy fekete üreg az oldalán.

Szidta magát, hogy olyan nagy fantaszta és elkezdett fütyürészni. Hiszen nem félek. Mitől félnék?

És mégis a halálos verejték csurgott homlokáról s tagjait lassú reszketegség fogta el. Mintha összeszaladtak volna a fák és őt néznék, mintha eleibe akarnának állni.

Valóban furcsa volt, azelőtt egy perccel még ritkábban álltak a fák. úgy kell lenni – összefutottak.

– Nem lehet, nem lehet – csillapitá magát – őrültség, amit képzelek. És mégis meg mert volna esküdni, hogy a fák ideszaladtak a környékről és megálltak vele szemben zordonan, kihívóan.

Megtapogatta izzó agyát és igyekezett magát megcsalni a gondolataival.

Oh milyen bolond vagyok! Mikre gondolok? Hogy tán azért haragudnának rám ezek a fák, mert a testvérüket akarom kivágni. Bánják is ők. Tudják is ők. Hiszen nem élő lények.

Dehogy akarnak ők valamit. Nem bántanak ők engem. De hát akkor mért félek tőlük, mért reszketek? Ejh, hiszen nem ő tőlük félek én, hanem csakúgy szokásból. Végre is senki se érezheti magát valami nagyon kedélyesen éjjel egyedül egy erdőben, ahol rablók jöhetnek minden percben.

Most egy könnyed szélroham suhant át az erdő fölött, nyomában felzúgott a lombtömeg s mozogni kezdett, mint egy tábor. E tompa zúgásból mintha egy csodálatos értelmes hang csapna ki:

– Nem a rablóktól félsz te Lányi, Lányi, Lányi!

S ezer fa bólongatott rá a koronájával.

Oh jaj. Csakugyan érezte, hogy nem a rablóktól fél, szinte óhajtotta, hogy bár jönne egy, bár kiáltana rá, hogy emberi hang törje meg az erdő titokzatos ijesztő susogását.

Semmi se szörnyűbb ennél.

Emberi hang nem jött, de lovak dobogása, szekér zaja hallatszott.

Lihegve futott eleibe:

– Toportyán! ordította. – Toportyán!

– Hop, hop! – kiáltá vissza Toportyán. – Jövünk, jövünk, ifjú uram.

Csakugyan a Toportyán szekere volt.

– No lám – mondá Toportyán tótul a szekeresnek – itt vár már engem az én jáger öcsém, álljon meg atyámfia.

A kocsi megállott és Toportyán leugrott róla.

– Csakhogy már itt van kend – jegyzé meg tompán Lányi – mert már nem álltam volna ki sokáig.

– Mi baja volt ifjú uram?

– Féltem, Mihály. Még most is félek. Nem hallja, mint vacog a fogam?

– Látott talán valamit? – susogta Toportyán megrezzenve.

– Nem, nem, csak ezek a fák… ezek fenyegettek.

– Ejh no – nevetett fel Toportyán. – A fa meg nem eszi az embert. Azt hittem, valami vadkant vagy medvét látott az ifjú úr.

A Toportyán nevetése egy kicsit lecsillapítá idegeit.

– Menjünk, Toportyán, lássunk a munkához. A szekér hadd várjon itt. A fűrész és a balták odább vannak. Tud a fuvaros magyarul?

– Egy szót se.

– Annál jobb. Mit mondott neki, hogy miért jön ide?

– Hogy egy jáger öcsém van itt a csikavai erdőben, akit elviszek innen, mert leánynézőbe megyünk.

– Igen, jól van, de most már gyerünk.

Toportyán utasítá a szekerest, hogy etessen meg, mire aztán megindultak ketten ama tisztás felé, hol előbb a Lányi szekere állt volt meg. Az egyik fa alatt ott volt egy szalmával kitömött zsákban a fűrész és két balta. Azért intézte ezt Lányi olyan furfangosan, hogy a kocsis, aki őt hozta, ne is gyanítsa, mit visznek.

– Szedje ki kend a szerszámokat, aztán siessünk, mielőtt a hold feljönne.

Egy kis gyaloglás után kiértek az erdőből, aztán átcsaptak az ugaron hagyott szántóföldeknek, kerülve a dűlő-utakat, az ösvényeket, nehogy emberrel találkozzanak.

Egy helyütt valami fekete oszlopszerű meredezett.

– Nem ember az? – susogta Lányi.

– Nem, hiszen nem mozdul. Embernek vékony volna.

– Ugyan mi lehet?

– Egy Jézus, – mondá Toportyán, amint közelebb értek hozzá.

A pásztorkodásban megélesedett öreg szeme jobban vette ki a tárgyakat, mint a Lányié.

– Nem merek előtte elmenni – hebegte Lányi borzadállyal.

– Ugyan, ugyan úrfi – fortyant fel Toportyán, – egészen úgy adja, mintha valami égbe kiáltó bűnt készülnénk elkövetni. Már szinte magam is elhiszem, hogy gyilkolni megyünk.

Lányi nem felelt, csak a fejét horgasztotta le, – aztán rézsunt indult, egy nagy vargabetűt csinálva, hogy a szent keresztet elkerülje.

Sokáig mentek szótalanul egymás mellett a hepehupás, koca-túrásos, rögös szántón, míg végre kiértek a buja, térdig érő fűbe, mely lágyan suhogott lábuk alatt, mint a selyem.

– Ez a Porovka. Itt vagyunk a Porovkán! Ott, arra vannak a fák, de még nem látni.

– Ez hát már a mi rétünk. Lányi-rét – jegyzé meg a hű szolga némi önérzettel.

– Még nem, még nem. De az lesz, ha megsegít az… izé… az…

Torkán akadt, nem merte kimondani az istent.

– Balra megyünk, utánam Mihály! Érzi kend a hársfa szagát?

Végre ott voltak, ott állt a két fa, mint két óriási rém. Az élő fa hatalmas széles koronájával, sűrű, rejtelmes üde lombozatával és testvére száraz, merev gallyaival, melyek kopognak a szélben, mint a csontok.

A Lányi szíve hangosan dobogott. Körösztül nyargalt elméjén minden, ami ezzel a fával összefüggött. Ama bizonyos Lányi, aki ültette a fákat, mint apró csemetéket s most alattuk álmodozik felőlük… Ugyan tud-e az most arról, ami itt fenn történik? Megérzi-e a veszedelmet ott alant? Aztán megjelent képzeletében a nagy királyné, a rokokó hajú udvaroncok, akik itt hajlongtak, mosolyogtak előtte. Ez a fa látta azt. Az utolsó, az egyetlen tanú. De holnap már ő se lesz.

– Lássunk hozzá, – hörögte tompa siri hangon.

A fűrészt neki igazították s elkezdődött a hosszas, fárasztó nyiszálás. Köröskörül néma csend volt, csak a fűrész sziszegett, hurutyolt és a millió prücsök, bogár, szöcske cirpelt, ugrosott a füvekben.

Borzalmasan egyhangú munka volt. Fel s le szaladgált a csipkés, villogó acél-penge, mindég mélyebben-mélyebben, a fa pedig ott fönt a koronánál csak susogott, csak egyre susogott. Nem tudott az arról semmit, hogy gyilkolják. Ingatta, dajkálta a lombjait szelíden.

– Ne pihenjünk egy kicsit? – kérdé lihegve Toportyán, – átkozott vastag dereka van. Valóságos kanonok ez a fák között.

– Nem, nem. Végezzünk vele egyszerre – hajszolta Károly úrfi, – mert érzem, ha abba hagyjuk, hogy összeroskadok az izgatottságtól.

– Eh, hiszen nem lát minket senki.

– A csillagok ránk néznek. Jaj, a csillagok, Toportyán!

Behunyta a szemét és vadul rángatta a fűrészt a végkimerülésig, egész gödröt vájva a csizmája sarkával, neki feszítvén lábát a megrepedezett száraz talajnak.

Egyszerre eleresztette a fűrészt, kétségbeesett sikoltással rogyott térdre, Toportyán pedig a fűrész gyors eleresztése folytán hanyatt vágódott, kiszakítván a fűrészt is mély vágányából, de csakhamar felugrott és a fa túlsó oldalán termett a nyöszörgő Lányi mellett.

– Az istenért, mi baja történt, ifjú uram?

Annak a foga vacogott és reszketett, vonaglott a teste, alig bírt szólni:

– Jaj, segítség! A halott fogja a lábamat. Be akar húzni. Segítség, Toportyán, a halott…

– Miféle halott? Miket beszél az ifjú úr? Térjen magához!

De amint közelebb vizsgálta a dolgot, rájött, hogy a fa alatt levő régi sir behorpadt! (túlságosan megfeszítette benne a lábát), a föld engedett, besüppedt, s a lába belecsúszott a sirgödörbe.

– Ejnye no! Ez bizony kellemetlen dolog. De hát nem boszorkányság. ahol sir van, ott lyuk is van. Ahol pedig lyuk van, ott a föld felülete könnyen enged.

Károly úr csakugyan hajmeresztő keserves helyzetben volt. Amint egyet mozdult, a sir mind tovább omlott s az üreg egyre nagyobb lett. Attól lehetett tartani, hogy a felső testével is beleesik.

– Fogózkodjék a karomba – biztatta Toportyán. – így ni!

Lányi görcsösen kapaszkodott a vállába, mire az erős Toportyán egyetlen rántással kiemelte.

– Hopsza! No lássa, nincsen semmi baj. Csak nem kell mindjárt megijedni.

De szegény Lányi nem volt se holt, se eleven; szerencse, hogy a sötétben nem láthatta Toportyán az arcát, mert bizonyára nem volt annak most emberi formája.

– A lábamat fogta, ha mondom – dadogta összezsugorodva, remegő hangon. – Éreztem a hideg siri kezet, amint fogott vele.

– Ej, bolondság, bolondság! Képzelődés az egész. Tessék elhinni, hogy képzelődés.

De azért maga is fázott és szepegett egy kicsit, mert ez még sem egészen tréfadolog. És bármennyire bátorította is az úrfit, hogy aki egyszer meghalt, nem ébreszti azt fel semmiféle fűrészelés, azért mégis szükségesnek tartotta mentegetőzéskép amoda is szólni egyet-kettőt.

– Hiszen nem bántanánk mi a fát, kérem alásan, dehogy bántanánk, ha nem volnánk kénytelenek vele. Hiszen tudjuk mi jól, hogy kedves volt az a jó tekintetes úrnak, aki ültette valamikor, de a rokona is kedves volt, mert kettőjük közt osztotta meg a vagyonát. Az egyik az idők folyamán elköltötte, a mije volt, a másik el nem költötte. No, már most aztán okvetlenül veszni kell valamelyiknek, hát azt a tekintetes úr is beláthatja, hogy az a valamelyik a fa legyen.

Meglehet, belátta az alant porladozó tekintetes úr, mert többé nem tett semmi kísérletet a megakadályozásra.

De hát ebben nem lehet föltétlenül bízni. Nem árt egy kis elővigyázat. Károly úr tehát, amint ismét összeszedte magát annyira, hogy folytathatta a fűrészelést, helyet cserélvén, átment a fa túlsó oldalára, ahol az imént Toportyán állt.

Alig egy félóra múlva végre inogni, recsegni kezdett a fa.

Károly úr rémülten ugrott el onnan, mert nem tudta, merre fog dőlni. Futott-futott vagy ötven ölet. Ott aztán behunyta szemét, bedugta füleit az ujjaival, hogy ne lásson, ne halljon semmit.

Toportyán fogta a fejszéjét s néhány csapással megadta az esés irányát s a híres kompossesor fa a földet megdobogtató robajjal terül el a nedves fűben.

Mély síri csönd támad a tompa zuhanás után, csak a csikavai erdő zúgott messziről borzalmasan, haragosan.

A hold kibukkant fényes sápadt arcával, mintha mondaná:

– Látlak.

*

– Most már szedjük az irhánkat, ifjú uram, én is azt mondom, mert a fa nagyot szólt mikor esett; pásztorok, csőszök, legeltető sihederek meghallják a mezőben s még elénk kerülnek, baj támadhat belőle.

Futottak az erdő felé.

De hajh, az erdő fái úgy néztek ki messziről, mint feléjük rohanó kísértetek. Azaz így látta Lányi Károly. Fantasztikus alakok voltak ezek, ismerős emberek és ismeretlen, soha nem látott szörnyek, az egyik fa szakasztott olyan volt, mint az egyik elhalt eperjesi tanárja, Szamatóczky Márton, szeme, arca, bajusza, torzonborz üstöke, mind, mind tökéletesen kirajzolódott gallyaiból, ágaiból, még a kezét is úgy tartotta ütésre, ahogy ő szokta, ugyanaz a mozdulat… egy nagy virgáccsal szaladt eléje ütésre készen. Aztán jött egy boszorkány, két seprőt lógatva a két kiterjesztett kezében. Ezt a vén banyát is ösmerte. Kofa volt valamikor Eperjesen. Aztán egy huszár alakja bontakozott ki, disznón ülve, kivont karddal látszott nyargalni eleibe, hogy legázolja, hogy nyakát elvágja. Hejh, szörnyű volt ez! Amonnan egy medve csörtetett, kiöltött nyelvvel. (Ez egy bokornak volt a figurája.) És a hány fa, annyi szörnyeteg. Faunok, sárkányok, Medúza-fők, egy óriási kecske szárnyakkal egy lábon futott, s ami mindennél vérfagyasztóbb, irtózatosabb volt, az alakzatok mögött a hajdani kassai hóhér, Skrobanek János, (akit gyermekkorában látott Lányi egy akasztásnál) lépegetett kimérten, messziről fenyegetőzve az ökleivel.