Gráczer L. Tamás

A HÁROMFA
HÖLGYE

A budai hóhér
1.

Prae Kiadó, 2022

© Gráczer L. Tamás, 2022

© Prae Kiadó, 2022

A borító Szalay Miklós munkája

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2022

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-59-1

ISSN 2676-8526

Reginának

„Isten a pallost oly nagyra tartja, hogy azt saját parancsolatának nevezi, és akarata ellen van, hogy bárki azt emberi találmánynak vagy eszköznek merje mondani. Mert a kéz, mely a pallost markolja és öl, már nem emberi kéz, hanem Isten keze és nem az ember akaszt, fejez, tör kerékbe, öl és harcol, hanem Isten. Mindez az ő műve és ítélete.”

Luther Márton
(Bérczes Tibor fordítása)

„Ti, akik nem akarjátok világ csúfjára, a természet szörnyszülötteiként, a néptől megvetetten, barátaitoktól megtagadva bevégezni életeteket, úgy vigyázzatok és úgy cselekedjetek, hogy porhüvelyetek jámbor keresztények megszentelt sírjai közt kapjon helyet, minthogy – minő szégyen és gyalázat – az akasztófa alatt kapartassék el s porladjon.”

Részlet egy német plébános prédikációjából
(Bérczes Tibor fordítása)

1.
FEHÉR, MINT A HÓ

1464. február 28. kedd

A háromfa keresztgerendáján két holttest lógott, pont eggyel több, mint kellett volna. A magasabban lévő alakot a hóhér pár napja akasztotta fel, viszont arról fogalma sem volt, a másik mikor és hogyan kerülhetett oda.

A háromfának nevezett akasztófa egyszerűségében is impozáns, fenyegető és a maga baljós módján gyönyörű szerkezet volt. Néhány hónappal ezelőtt ácsolták a Galgenberg tetején a korhadásnak indult régi helyett, masszív tölgyfa gerendákból, kettőt a földbe ásva, megfelelő távolságra egymástól, hogy akár négy-öt ember is elférjen egymás mellett a harmadikon, mely a két álló tetejét kötötte össze, három öl{1} magasan. Hát róla lenne szó, Marcus – intett fejével Melchiorre, azaz a „Szar királya” az alacsonyabban függő test felé, majd köpött egyet öreg öszvére nyergéből. – Reggel már itt volt. Nem tudok róla, hogy a fehérnépeket, főleg az ilyen szemrevalókat, felkötnék, inkább zsákba varrják vagy lefejezik őket – fecsegett idegesítő tudálékossággal, hogy aztán rossz fogaival a hóhérra vigyorogjon: – De pont neked magyarázzam ezt, barátom?

A hóhér fintorgott, és nemcsak a megjegyzés, hanem a másikból áradó szag miatt is, melyet a hideg februári szellő hirtelen felé sodort. Az ő háza körül sem voltak éppen mennyei illatok, de a szarkirály szaga túltett mindenen. Nem csoda: ő felelt a városi pöcegödrök kiürítéséért és a szemét összeszedéséért. Kétlovas fogattal járta az utcákat, és kisebb hadseregnyi szolgáját (leginkább munkára fogott hadifoglyokat, akiket a köznyelv közönségesen csak vándorpatkányoknak nevezett) úgy irányította, mint uralkodó az udvartartását. Teljes címe egyébként, melyet roppant büszkeséggel viselt, Mistgraf und Kotkönig volt, azaz a Szemét grófja és a Szar királya.

Mindig az elhullott dögök ürüléktől csimbókos bundájába burkolózott, fején báránybőrből készült, füles szőrmesapka ült, mely nagyobb volt a kelleténél, és folyton a szemébe csúszott. Az emberek többsége bolondnak gondolta, és nem csak azért, mert elvállalta ezt a munkát. Bár Mistgraf még így is bárki előbb lett volna, mint városi hóhér.

Amúgy pedig igazat mondott: nőket nem volt szokás felakasztani.

Marcus néhány lépésnyire megközelítette lovával a halottat, hátrahúzta szőrmeszegélyes csuklyáját, és hunyorogva figyelte az előtte nem túl magasan függő testet. Az ismeretlent bokáig érő fehér alsóing takarta, egyéb ruházatot, cipőt nem viselt. Ahogy lovával mellé került, megfoghatta puha, finom kézfejét. Némelyik köröm ugyan letört vagy szennyeződés került alá, de a többi jól ápoltságról árulkodott. A tenyér nem volt megkérgesedve, sem a kézfej bőre berepedve, és nem voltak rajta sérülések sem. Ahogy megszagolta, még valami finom szappan illata is érződött a pórusokban, átütve a sokkal erősebb szagon, ezernyi pöcegödör bűzén. Több ujjon halványabb csíkokat látott: gyűrűk helyét, melyek nem voltak sehol. A bütyköknél lévő horzsolások arra utaltak, hogy nem túl finoman távolították el őket.

Ez a kéz nem egy cseléd, mosónő, dolgos asszony keze volt. Sokkal inkább egy polgárlányé vagy nemes kisasszonyé.

Vagy egy nagyon jól kereső szabad lányé. Egy szajháé.

A hát közepét verdeső, gyűrűkbe csavarodó szőke fürtök alól alig láthatóan sárga szalag vége kandikált ki: az örömlányok kötelezően viselt megkülönböztető jele Budán. A hóhér vörös palástot hordott, ők rőfnyi{2} hosszú, tenyérnyi széles sárga szalagot. Ő halált osztott, a lányok örömöt. Ő szégyellette mestersége vörösét, a szabad lányok valósággal kérkedtek szalagjukkal, melyet még a szegényebbek is gyöngyökkel, mintákkal, arany- és ezüstfonallal díszítettek.

Egyelőre nem nyúlt a szalaghoz, inkább maga felé fordította a halottat, és tekintetét feljebb emelve végre az arcába nézett. Mintha csak aludt volna. Szeme lehunyva, szőke fürtök keretezte kerekded arca vértelen, holtában is csókra csábító telt, buja ajkai zárva. Semmi nyoma kíntól eltorzult vigyornak, szájból kidagadó, meglilult nyelvnek, elkékült arcnak, kidülledt szemeknek – mindannak a szenvedésnek, amivel az akasztás okozta agónia járt. Szerencséje lehetett: rögtön meghalhatott, ahelyett, hogy lassan megfulladt volna.

A közönséges kenderkötél, amin lógott (és amilyenből minden nagyobb háztartásban akadt pár köteggel), egyenesen szaladt fel a keresztgerendáig, amelyen csak egyszerűen átvetették, hogy aztán átlósan fusson le a háromfa közelebbi száráig, ahol nagyjából öt láb{3} magasan megkötötték a végét. Mint egy háromszög két oldala, a harmadik nélkül. Szakértő szemmel és némi ráhagyással számolva (az oszlop és gerenda közt két öl; fentről lefelé, a titokzatos áldozat nyakáig másfél öl; fél ölt számolt a hurokra és a kötél másik, megkötött végére) négy öl hosszúságúra becsülte a hosszát.

Újra a halott arcába nézett. Ha még életében – és pár évvel ezelőtt – találkozik vele, egy percig sem érdekelte volna, hogy szajha. Ráköltötte volna minden pénzét, csak hogy újra és újra együtt lehessen vele. Vagy hogy egyáltalán láthassa.

– Mit gondolsz róla, Marcus? – ütötte meg fülét a Mistgraf reszelős hangja. El is feledkezett róla, hogy nincs egyedül.

– Közelebbről is megnézted őt, Melchiorre? – kérdezte a szarkirályt, jól megnyomva neve utolsó szótagját. Ismeretségük kezdetén leginkább csak Melchiornak nevezte, merthogy az volt a becsületes neve, ám a már akkor is ősöregnek tűnő férfi mindannyiszor önérzetesen kijavította Melchiorréra, mondván: egyrészt ősei olaszok voltak (meglehet, csupán az itáliai szokásokat majmolta, mely mostanság oly nagy divat volt), másrészt legalább ők, az emberi végtermékek és alantasságok urai adják meg egymásnak a kellő tiszteletet. Marcus nem óhajtott ilyen apróságokon vitatkozni, úgyhogy idővel már csak akkor szólította Melchiornak az öreget, ha bosszantani akarta.

– Még szép, hogy megnéztem. Miért kérdezed?

Mert érzem rajta a szagodat – mondta volna szíve szerint Marcus, de inkább magában fortyogott. Nagyon dühös lett a vénemberre, amiért bűzös kezével megtapogatta a nőt és ruházatát. Mintha meggyalázta volna a holtában is angyali testet.

A szag mellett az öszvér nyomai is árulkodtak Melchior kíváncsiságáról. Leírtak több kört a két oszlop körül, majd néhány kisebbet, középpontjában a halott szőkeséggel. A nyomok szinte egymáson tapodtak, többé-kevésbé elfedve egymást, folyamatos sávot alkotva.

– A többség rémületében inkább elfutott volna. Egy öngyilkos asszony, akinek a lelke a pokol tüzén ég. Ez elég rossz ómen.

– Nem félek én a halottaktól – vont vállat Melchior. – Nem ártanak ők már senkinek. Jól tudod, mennyi halott csecsemőt találtam a pöcegödrökben. Emberi csontokat, amik megunt feleségekhez, engedetlen cselédlányokhoz vagy olyan vendégekhez tartoztak, akik soha nem hagyták el a házat. Ne vedd hát rossz néven, mikor felfedeztem, hogy a barátunk – bökött felfelé hüvelykujjával – nem magányos többé.

Marcus nem szólt semmit. Tizenegy óra körül a városi tömlöcben vitatkozott Albrechttel, a jegyzővel, amikor Melchior beállított. Riadtnak tűnt, és előadott egy zavaros történetet arról, hogy a Bölényvölgyben járt üzleti ügyben, amikor néhány elkóborolt marhát követve a Szakadátról észrevette, hogy a galgenbergi akasztófán egy fehérnép lóg.

A hír megütközést keltett: bárki volt a halott, nem maradhatott világ csúfjára az akasztófán. Mit gondolnak Budáról az egyszeri utazók, ha azt látják, hogy itt asszonyokat kötnek fel? Ez barbárság. Melchiorból sok mindent nem tudtak kihúzni: leginkább a vállát vonogatta és azt hajtogatta, hogy a nő nem tűnt neki ismerősnek. Akárki volt életében, mielőtt felkötötte magát a háromfára, soha nem látta.

Ebben reménykedett a jegyző is. Hogy egy idegenről van szó, akikből mostanában nem kevés akadt a városban, tekintettel a király visszatértére és a közelgő nagy eseményre. Idegen alatt nem az előkelő vendégeket értette, hanem a mindenféle szerencsevadászokat, nők esetében a szajhákat. Bár Albrecht akkor nem tudhatta, ráhibázott a dologra.

– Menj ki ezzel a bolonddal, és nézd meg, mi a helyzet! – parancsolt a hóhérra. – Vágd le azt a fehérnépet onnan, és kapard el a háromfa tövében, ahogy az öngyilkosokat szokás!

Öngyilkosok nem nyugodhattak megszentelt földben, temetőben. Földi porhüvelyüket a vesztőhely átkozott földje fogadta be, csontjaik ott porladtak, míg lelkük a pokol tüzén perzselődött. A talaj viszont fagyott volt, úgyhogy Marcus csákányt is pakolt az ásó és a lapát mellé. A háta közepére sem kívánta ezt az egészet, és minél gyorsabban túl akart esni az időrabló hercehurcán. Így poroszkáltak ki a Galgenberghez, meglehetősen lassú tempóban, mert Melchior öszvére igencsak élemedett korú volt. A szóbeszéd szerint azóta szolgálta hűséggel, hogy a szarkirály megtisztelő feladatát elnyerte a városi tanácstól, Albert király idejében.

– Mi dolgod volt amúgy a völgyben? – fordult Marcus Melchior felé. A Bölényvölgyben majorságok és karámok végtelen sora húzódott, ahol a vágásra szánt marhákat tartották. Nevét a völgyben egykor gyakran megforduló és előszeretettel vadászott bölényekről kapta, ám már évtizedek óta nem láttak belőlük egyet sem.

– Megnéztem a trágyadombokat. Szépen gyarapodnak – dörzsölte össze a kezét Melchior. – Jó pénz lesz belőlük, ha eladom a parasztoknak.

Marcus önkéntelenül elnevette magát.

– Te még a szarból is aranyat csinálsz, Melchiorre! Kincstartónak kéne lenned, vagy városi adószedőnek, nem a szemétdombok grófjának!

– Neked meg orvosnak, nem hóhérnak, barátom.

Szavai tüzes fogóként téptek Marcus lelkébe. Elkedvetlenedve szállt le a nyeregből, gondosan ügyelve arra, hogy ne tegye tönkre a hóban még itt-ott látható, Melchior és öszvére által tapodatlan hagyott keszekusza nyomokat. Lábszárközépig süllyedt a hóban, kopottas, bélelt köpenyének alja, melyet vörös palástjára húzott, uszályként terült szét mögötte. Az alattomos hideg ellen magasszárú bőrcipője és birkabőr lábszárvédője nem sokat ért, de hát jobb nem jutott.

Kikötötte hátasát az akasztófa szárához, oda, ahová a halottat tartó kötél végét rögzítették. A csomó egyszerű volt, szinte gyatra. Nem sok választotta el attól, hogy kibomoljon. Épp csak a szentlélek vagy a fagy tartotta a helyén, semmi más. Sebaj. Könnyebb lesz leszedni a szép halottat, akinek lábujjai éppen az orra hegyével voltak egy vonalban. Finom vászonból készült inge alja bokáit is szabadon hagyta.

Marcus ajkát halk sóhaj hagyta el. A női lábak nagy rajongójaként szíve valósággal belesajdult abba, hogy Isten eme gyönyörű teremtményével csupán holtában találkozhatott. Kecses lábfej, ápolt körmök, puha bőr, tiszta talp, mintha most lépett volna ki a fürdőből. Marcus szinte szégyellte magát, hogy megérinti őket. Hidegek voltak, s hiába melengette volna tenyerébe zárva, tudta, már nem tér vissza beléjük az élet.

– Na? Mit mondasz? – érdeklődött Melchior.

– Nem tűnik ismerősnek – felelte Marcus.

– És amúgy? – türelmetlenkedett az öreg.

– Észrevetted a szalagot a hajában?

– Hol? – hunyorgott Melchior, ide-oda kapva a tekintetét, majd amikor megpillantotta, füttyentett egyet. – Ejha! Egy szajha!

– Nem találod furcsának?

– Mit? Hogy egy csalódott örömlány véget vet az életének?

– Alsóingre vetkőzött. Miért hagyta a hajában a szalagot?

– Nem értelek.

– Ha én kötném fel magam messze Budától, távol, ahol nem ismernek, nem a vörös palástomban tenném, hogy mindenki számára világos legyen, hóhér voltam életemben.

– Így is, úgy is a bitó tövében kaparnak el, ha már egyszer felkötöd magad. Akkor meg nem mindegy? – vont vállat Melchior, majd a kötelet tanulmányozta, fel-le járatva rajta apró szemeit. – Lóhátról akasztotta fel magát, igaz? – nézett aztán Marcusra.

Melchior nem volt olyan bolond, amint amilyennek sokan gondoltak. Mivel sem támasztékot, sem létrát nem talált, maradt az egyetlen logikus magyarázat: a hiányzó ló. Jól látszottak a távolodó nyomok a domb hátsó részén. A nő felállhatott a nyeregben, az állat pedig egyszerűen kisétált alóla. A ruháival együtt. Hacsak…

– Ugye nem te vetted le a ruháit, amikor megtaláltad?

– Hova gondolsz? – háborodott fel Melchior. Hangjából sütött a sértettség. – Krisztus urunk a mennyben, miért tennék ilyet?

– Mindenből pénzt csinálsz. Miért ne csinálnál egy halott ruhájából? Vagy az ékszereiből, mert azt sem látok rajta.

Melchior keresztet vetett, és öszvérét odébb irányította.

– Megsértesz, barátom! Egy dolog, hogy megnéztem közelről, de hullarabló nem vagyok!

– Jól van, jól van – csitította Marcus a felháborodott királyt. Hitt neki. Felháborodása elég szívből jövőnek tűnt. És jobban belegondolva, ideje se nagyon lett volna rá. – Ebben az esetben viszont van egy gazdátlan lovunk, a nyergében egy komplett női ruházattal.

– Látom, egyet gondolunk.

– A pásztorok?

Melchior a fejét rázta.

– Eldicsekedtek volna vele. Ha a ruhával nem is, a lóval mindenképp.

– Ők nem láttak semmit? Nem vették észre, hogy lógna itt valaki?

Melchior újra megrázta a fejét. Marcus tűnődve figyelte a Budára vezető utat. Senki nem jelentette az elmúlt napokban a tanácsnak, hogy eggyel többen lennének a háromfán, mint kellene. De még szóbeszéd szintjén sem jutott el hozzá ilyesmi. S mivel a testen nem látszottak sem a bomlás, sem a fagyás jelei, nem is halhatott meg túl régen. Talán ma hajnalban.

– Na? Elásod?

– Mi? – rezzent össze Marcus.

– A nőt – intett fejével türelmetlenül Melchior a test felé. – Elásod?

– Menj vissza a városba, és keresd meg valamelyik segédemet – szólalt meg Marcus rövid habozást követően. – Hozzon deszkákat, szegeket, szerszámokat!

– Nem elég, ha zsákba teszed és elkaparod? Minek akarsz neki koporsós temetést?

– Szenteletlen földbe kerül, a lelke elkárhozott. Legalább koporsója legyen.

– Csak egy öngyilk… – Melchior, látva Marcus tekintetét, inkább elharapta a szót. – Te tudod – vont vállat helyette, és már fordította is Buda felé hátasát. – Másra nincs szükséged?

– Nincs. Viszont siessetek! Nem szeretnék a városkapun kívül éjszakázni!

– Megszállhatsz nálam.

Marcus semmire sem vágyott kevésbé, mint hogy Melchiorral és a patkányaival töltsön el egy estét a szarkirály palotájában.

– A jégen át még akkor is hazatérhetsz – pörgött tovább Melchior agya és nyelve, mielőtt Marcus visszautasíthatta volna ajánlatát. Pillantásával viszont sikerült belefojtani a további szóáradatot az öregbe. – Jó, már itt sem vagyok! – emelte fel a kezét, és lassabban, mint a hóhér szerette volna, öszvére nyergében ringatózva távozott a Galgenbergről.

Mátyás király 1458-as budai bevonulása alkalmából a városi tömlöcben őrzött foglyokat szabadon bocsátották. Ugyanez történt 1461-ben, amikor jövendőbelije, Katalin megérkezett, és tavaly, amikor esküvőjüket megülték. A városi tanács nemigen örült annak, ha ilyenformán nyertek kegyelmet a bűnösök, ezért igyekeztek kerülni az ítéletek meghozását a királyi bevonulások és ünnepélyek alkalmával.

Idén azonban nem tehettek kivételt, bármennyire is szerettek volna: egy fiatal suhancokból álló tolvajbanda hetek óta fosztogatott Budán. Eleinte csak a piacnapokon csaptak le a kofákra és a kereskedőkre, a mulatozó emberekre, később azonban vakmerőbbé váltak: boltokba, polgárházakba is betörtek, erőszakoskodtak a farsangi forgatagban, hogy aztán az őket kergető poroszlók elől a külvárosok szövevényes utcarengetegében nyerjenek egérutat.

Február elején végül sikerült elkapni őket, mind a hatukat. Elárvult csavargók voltak, vezérük, Bertold épp csak húsz nyarat látott, a többiek annyit sem, tizennégy-tizenöt évesek lehettek. Vezetőjüket kötél általi halálra ítélték, a másik öt vádlott esetében azonban a tanács fiatal korukra való tekintettel kegyelmet gyakorolt. E nagyvonalúság a következő, enyhébb büntetés kiszabásában nyilvánult meg: bilincsben, három egymást követő piacnapon két-két órára pellengérre kellett állniuk, ahol naponta kétszer megvesszőzték őket. Bertoldot kivégzése napján nyakukon kötéllel egymáshoz kötözve (ez jelezte, hogy nekik is a háromfán lenne a helyük) kellett a bitóhoz kísérniük, hogy tanúi legyenek halálának, utána pedig örökre elhagyják a várost.

Az ítélet tehát megszületett, ám közben a király bejelentette érkezését. A foglyok megkönnyebbültek, hogy kegyelem vár rájuk, de Jajca megvívása ide, diadalmas boszniai hadjárat oda, Mátyás nem volt kegyes kedvében. Sőt mi több, ő maga ragaszkodott az ítélet végrehajtásához, amikor február tizenötödikén törvényt ült Budán. Közeledett koronázása napja, melyre nagyszámú vendéget, köztük külországi hatalmasságokat vártak. Példát kellett statuálni, hogy elrettentsék a gonosztevőket.

Így hát Marcus és segédei szekérre pakolták a létrát, a köteleket és a kampókat, elfogyasztották a meglehetősen kedvetlen és étvágytalan Bertolddal a hóhérvacsorát (vagy ahogy a németek mondták: Henkermahlzeitot), és tudva, hogy a király is jelen lesz, úgy készültek a kivégzésre, mintha az lenne életükben az első.

Az elítéltet lóhoz kötve vitték ki a városból, társai egymáshoz kötözve követték. Annyian tartottak velük, hogy a Galgenberg szélesen elterülő, lapos dombjának tetején teljesen letaposták a havat, a háromfa körül pedig alig maradt hely, hogy munkájukat elvégezzék.

– Akasszák e bűnöst új kötéllel a bitó közepére, olyan magasságba, hogy a feje csaknem a bitót érje! Úgy szorítsa nyakát a kötél, hogy meghaljon és ott pusztuljon! Testét a kötélről le nem vehetik, el nem temethetik, a bitón hagyva a levegő madarait táplálja, és így tűnjön el e földi világból! – harsogta el újra az ítéletet a bíró. – Büntetése elrettentésül és figyelmeztetésül szolgáljon mindazok számára, kik a törvényt megszegik!

Bertold szó nélkül és egykedvűen várta sorsa beteljesedését. Az sem hatotta meg, hogy – mintha az akasztás nem lett volna épp elég szégyenletes halál – a bitó közepére, és a lehető legmagasabbra kötik fel, külön is fokozva halála gyalázatát. Menekülni nem menekülhetett, azt az örömöt viszont nem adta meg a nézőközönségnek, hogy megbánja vétkeit. Marcus beszélt vele még a tömlöcben, és megígérte, hogyha nyugton marad, gyors halála lesz. Minek nehezítsék meg egymás dolgát? Így sem volt egyszerű egy akasztást végrehajtani.

A három öl magasan lévő keresztgerendához széles létrán kellett felmászni, amin elfért a hóhér és az elítélt. Bármennyire vigyáztak a csaknem négy öl hosszú létrára, bármilyen erősre készítették, az hajlott, nyeklett, mozgott. Ezen vonszolta a magasba a halálra cseppet sem vágyó áldozatot úgy, hogy míg ő pár fokkal magasabban állt, és a gallárjánál fogva húzta felfelé, az a létrának háttal araszolt, hátrakötött kézzel, sarkaival keresve bizonytalanul a fokokat. A kötél már fenn volt a helyén, és ha az elítéltet maga mellé rángatta a létrán, a nyakába vetette a hurkot, meghúzta, majd egy jól irányzott mozdulattal megtaszította. Innentől már végképp a szerencsére volt bízva, meddig tart a szenvedés. Hosszabb kötelet használva a lendület és a zuhanás hatására legtöbbször eltörött az áldozat nyaka. Ha viszont rövid kötelet írt elő az ítélet, garantált volt a percekig tartó fuldoklás. Ezen úgy tudott könnyíteni, hogy már azelőtt kitörte az áldozat nyakát, hogy lelökte volna, ám Bertold, ahogy nyakára került a hurok, ránézett, leköpte, s mielőtt ellökte magát a létrától, azt ordította:

– Felettem egy hóhér ne gyakoroljon könyörületet!

Sokáig fuldoklott, de nem annyira sokáig, hogy a nézőközönség háborogni kezdjen, és őt hibáztassa, mert rosszul végzi a munkáját. Marcus közvetlen elődje egy (mint kiderült: az utolsó) alkalommal túl gyenge kötelet használt: az áldozat lezuhant, lábait törte. Másodjára is felkötötték, de ekkor a tömeg már fenyegetően oda-oda szólogatott a hóhérnak, aki talán ezért ismét hibázott: az elítélt ismét leesett, ám ezúttal nyakát szegte és meghalt. Akárcsak a hóhér, akit hanyag munkájáért ott helyben fellógattak, ráadásul fejjel lefelé, hogy legyen ideje gondolkodni azon, hol hibázta el az életét.

Marcus viszont tapsot kapott. Többen gratuláltak neki a jól végzett munkáért, s úgy látta, mintha az ifjú Mátyás is biccentett volna felé egyet, de ebben nem volt biztos. A tömegnek különös gyönyörűségére szolgált, hogy Bertold fuldoklása közben maga alá rondított, nem bírván uralkodni belein. Előfordult az ilyesmi, és csak még szégyenletesebbé tette a földi életből való távozást. Az egyenként megvesszőzött bandatagokat szigorú kikötéssel bocsátották útjukra: ha ismét felbukkannak Budán, vérpadon végzik.

Hiába volt azonban a fizetség és az elismerés, a vendéglátás a városházán a kivégzés után, Marcus nem tudott szabadulni Bertold gyűlölettel teli arckifejezésétől és szavaitól. Megszokta már, hogy egyszerre rettegik, tisztelik és megvetik a munkája miatt, de még egyetlen elítélt sem nyilvánított így véleményt róla.

Ahogy felnézett rá, most is utolsó mondata járt a fejében. A hideg miatt a test nem indult romlásnak, mindössze szemei és két hüvelyk-, valamint kisujja hiányzott. Előbbieket varjak és hollók vájták ki – talán éppen az, amelyik a keresztgerendán a fejét oldalra billentve nézte őt –, az ujjakat viszont az egyik segédje vágta le a kivégzés után, miután a tömeg visszaindult Buda felé. Keresetkiegészítés: az akasztott ember kis- és hüvelykujjának szerencsehozó talizmánként és rontáselhárítóként igen nagy keletje volt, hasonlóan a kötélhez, amellyel akasztottak. Abból is levágtak egy jókora darabot, hogy apránként értékesítsék az érdeklődőknek; az ujjakat azok kapták, akik hajlandóak voltak nagyobb összeget fizetni az ilyen értékes áruért.

Általánosan elterjedt nézet volt, hogy azon ember teste, aki nem természetes halállal halt, vagy nem kórság vitte el, gyógyító erővel bír. A legtöbb jámbor lélek szentül hitte, hogy a bűnös a végrehajtott ítélettel megtisztul bűnétől, már-már a mártírokkal egyenrangúvá válik. Az elemeknek kitett tetemük aztán (és ezt Marcus egy neves professzor szájából hallotta, egy másik életben és egy másik világban) a Nap, a Hold és a csillagos égbolt hatására csodás erők és képességek birtokába jut. Ha ezt tudnák az emberek, nemcsak a lefejezettek és felnégyeltek vérét fognák fel, hogy abból a betegeknek gyógyulásuk érdekében inni adjanak, hanem minden testet levágnának a bitóról néhány nap után, hogy ízekre szedjék és feldarabolják.

Marcus lelkiismerete felhorgadt néha a bizarr ereklyekultusz ellen, hisz a kivégzettek ugyanúgy Isten teremtményei voltak, mint bárki más (csak kevesebb szerencsével megáldva), de még mindig jobb volt, ha ők értékesítették a különböző testrészeket, mintha lelkes, ám hozzá nem értő szerencsevadászok próbálták volna ingyen megszerezni őket a vesztőhelyen, ahol könnyen rajtaveszthettek vakmerőségükön. Találtak már nyakát szegett szerencsétlent, aki lezuhant a magasból, vagy olyanokat, akik a kiásott mandragóragyökér felett összevesztek, és meggyilkolták egymást. Mivel őket is nekik kellett eltakarítani, jobb volt megelőzni a bajt. Elvenni a halottaktól, amit lehet, szakszerűen eljárva, a többit meg rábízni a természetre.

Azt viszont egy percig sem akarta, hogy a szép halott ilyen sorsa jusson. Ezt a testet nem csonkíthatta meg sem ember, sem madarak, senki. Koporsóban fog nyugodni: egyelőre itt, a Galgenbergen, aztán ha rajta múlik, megszentelt földben, mint minden rendes, keresztény ember.

Addig viszont szóra kellett bírnia, hogy minél többet megtudjon róla.

– Meséld el nekem, szépségem, hogy kerültél ide! – sóhajtott fel Marcus.

A halott pedig megszólalt. Úgy, ahogy csak a hóhér előtt beszélnek a halottak.

Marcusnak eleinte két, elődeitől megörökölt segédje volt: a magyar Menyhért és a német Balthasar. Harmadik társuk, Giskra János a Felső-Magyarországot dúló huszita vezér rablókká züllött cseh zsoldosainak egyikeként esett fogságba, és életét váltotta meg azzal, hogy hóhérsegédnek állt. Magyarul ugyan értett, de mivel sem írni-olvasni, sem beszélni nem tudott (nyelvét évekkel korábban vágták ki, istenkáromlás miatt), eredeti nevét nem sikerült kideríteniük. Korát csak becsülni tudták, valahová a harmincas évei közepére téve azt. Hogy valamiképp szólíthassák, a tréfás kedvű Menyhért javaslatára Casparnak nevezték el, ami láthatóan elnyerte a tetszését.

Caspar, Menyhért, Balthasar. A háromkirályok.

Városszerte így emlegették őket, ha szóba kerültek, hol gúnyosan, hol félelemmel vegyes tisztelettel. Hatékony csapatot alkottak, Marcus pedig elégedett volt velük.

Melchior Casparral tért vissza. Úgy festettek a domb tetejéről, mint valami bizarr halottas menet. Elől lovagolt Caspar, és húzta a hóban a nyereghez kötött koporsót, a sort pedig a Mistgraf zárta. Marcus elégedett kis mosollyal fogadta Caspar öntevékeny munkáját, és ezzel késlekedésüket is megbocsátotta. Közeledett a naplemente, és éhes volt. De mivel a koporsó kész volt, ő pedig a várakozás közben kiásta a sírgödröt (kemény munka volt felcsákányozni a fagyott rögöket), már csak annyi időt kellett itt tölteniük, amíg eltemetik az ismeretlent. Azt sem bánta, hogy éppen Caspar jött. Ő legalább nem tesz fel kérdéseket.

Ám hiába volt néma, az egykori zsoldos tekintete és arca ugyanolyan kifejező volt, mintha beszélt volna.

– Igen, Caspar, valóban gyönyörű – bólintott Marcus a csodálkozó arckifejezésre. – Nem, fogalmunk sincs, ki lehet. De ezek szerint neked sem ismerős. Sejtettem. Úgy tűnik, igen. Önkezével vetett véget az életének.

– Látom, kiástad a gödröt – szállt le recsegő csontokkal öszvére hátáról Melchior.

– El is ment vele az idő.

– A halottunkat sem volt időd megvizsgálni? – kíváncsiskodott az öregember, vetve egy pillantást a Marcus köpenyén heverő testre.

– Csak futólag – jegyezte meg Marcus a segédjéhez fordulva, nem törődve azzal, hogy Melchior kinyitja, majd becsukja a száját. – Olvasol a gondolataimban, Caspar – veregette meg a férfi vállát, látva, hogy a koporsóban néhány vég fehér vászon rejtőzik. A koporsó mérete is megfelelőnek bizonyult.

– Elmeséltem neki, milyen halottnak kell a koporsó – kotnyeleskedett a Mistgraf, hamar túltéve magát csalódottságán. – Ez a cseh bolond ragaszkodott a vászonhoz.

– Csak néma, nem süket.

Melchior gurgulázva felnevetett. Caspar a fejét csóválva megütögette a halántékát. Marcus legyintett.

– Temessük el. Mindjárt esteledik.

A holttestet vászonba csavarták, majd az egyszerű, hasábot formázó koporsóba helyezték. Caspar leszögelte a tetejét, és egyesült erővel a gödörbe helyezték, ami Marcusnak nagyjából derékig ért, de így is mélyebbre ásott, mint hasonló esetben tette volna.

A rögök kövekként kopogtak a deszkán, ahogy betemették a sírt. Még kereszt is került rá a végén, amit Marcus a domb alját övező erdőben talált fadarabokból fabrikált, a várakozás unalmában.

– Nem mondasz pár szót, Melchiorre? – kérdezte a munkájukat némán figyelő öregembert.

– Nem vagyok én pap!

– Állítólag szerzetes voltál valamikor.

– Voltam én már sok minden! Ez a némber pedig mégiscsak öngyilkos lett!

– Ennyi kijár neki.

– Te meg a szokatlan észjárásod, Marcus – mormogta az öregember, de végül csak odalépett a sírhoz, amit a hóhér a bitótól nem messze úgy ásott meg, hogy az útról ne lehessen rálátni, és olyan búcsúztatót rittyentett, hogy az bármely pap becsületére vált volna.

Kár, hogy rajtuk kívül csupán néhány kíváncsi varjú hallgatta meg. Tetszhetett nekik, mert amíg Melchior beszélt, egy hangot ki nem adtak, utána viszont annál zajosabban károgtak.

Nyeregbe szálltak. Marcus a kötelet, amin az ismeretlen lógott, feltekerte, és a szerszámok mellé akasztotta. Kár lett volna veszni hagyni.

– Hát, barátocskám, újra egyedül maradtál – pillantott fel Melchior az akasztott emberre.

– A varjak vele maradnak – vetette oda Marcus, és a halott vállára szálló madarakra mutatott. Mint akiket lakomára hívtak: csőrükkel a kínvicsorba torzult szájból kitüremkedő, felpüffedt nyelvet csipkedték, majd a koponyát kopogtatták, mintha fel akarnák nyitni. Marcus egyszer egy álló éven át figyelte, hogy a varjak (mint azt korábban hallotta) valóban belefészkelnek-e a szétnyílt koponyába, ám a madarak sok mindent műveltek, de fészket nem raktak. Sem a fejbe, sem a bordák ölelésébe, sem máshova. Miért is tették volna? A varjú sokkal okosabb madár annál, semhogy ilyen bizonytalan alapra építkezzen.

A csontok az őket összetartó lágyrészek elrothadásával a szabad levegőn nagyjából fél esztendő alatt széthullanak. Ha a pergamenné kérgesedő bőr összetartja a testet, akkor a folyamat valamivel tovább tart, ám a koponya még ekkor sem nyílik szét varratai mentén, miként virág szirmai a melengető napfényben. A varjak nem férnek hozzá a belsejéhez, fészküknek pedig nem lenne elegendő hely a legnagyobb emberfőben sem. Ahogy a kötél elfoszlik, vagy eltűnnek a szövetek, előbb-utóbb a fej is a mélybe zuhan, valamennyi csonttal együtt.

Melchior felemelte sapkáját, és megütögette koponyája jobb oldalát. Mintha ónkancsó oldalán kopogott volna.

– Az én agyvelőmhöz könnyen hozzáférnének! – kuncogta, kitalálva Marcus gondolatait.

Jó darabon hiányzott a haja, és hatalmas forradás futott végig a fején, egészen a tarkójáig. Az öregember bolondságát leginkább ennek a sebesülésnek a számlájára írták. Melchior időnként egymásnak ellentmondó történetei szerint a török (vagy éppen Velence) ellen harcolva szerezte a halálosnak tűnő sebet. Azonban egy kíváncsi, és a fejsebek gyógyítása iránt megszállottan érdeklődő itáliai felcsernek köszönhetően túlélte a szablya vagy alabárd, vagy szétrobbanó kőgolyó szilánkja – mikor mit mondott – okozta brutális sérülést. Hónapokig lebegett élet és halál között, egyik nyavalyatörős roham követte a másikat, mialatt a sebész hol lezárta, hol újranyitotta a sebet, kis csövet dugott bele, hogy azon keresztül ürüljön a genny és a váladék. Mikor a seb kitisztult, a felcser ezüstlemezzel fedte el a koponyán keletkezett lyukat, és ráhúzta a fejbőrt. A kísérlet sikerült, Melchior új életet kezdhetett. Megmentője viszont nem sokkal később a tengerbe fulladt, így értékes tapasztalatai örökre elvesztek a világ számára.

– Ha hozzá is férnek, akkor sem fészkelnének bele.

– Nem is arra tartom a nyakamon! – kurjantotta Melchior, majd olyan hirtelen vágott öszvére véknyába a sarkával, hogy az állat rémült nyargalással leszáguldott a dombról.

Caspar fejcsóválva kocogtatta meg újra a halántékát.

– Tudom, hogy az – sóhajtott fel Marcus. – De látod – bökött állával a megálló Melchior felé, aki a nyaktörő vágta alatt még csak meg sem rezdült a nyeregben –, Isten vigyáz a bolondokra.

Caspar némi bánattal a tekintetében pillantott a sír felé.

– Úgy látszik, a szép, szőke nőkre nem vigyáz annyira – sóhajtott fel Marcus. – Ami, lássuk be, nagy kár. Na, menjünk.

Leereszkedtek a dombról, csatlakoztak Melchiorhoz, és elindultak Buda felé. Elmaradtak mögöttük Nevegy és Sasad elhagyott falvainak romjai a Budát övező hegyek lábai alatt, a fagyott mocsarak, az erdők, a szőlők. Az út lassan elkanyarodott északnak, hogy a Hollómál és a Kis-Gellért hegy közt átbújva a Buda alatt elterülő síkságra vezessen, onnan pedig fel magába a városba. Sasad közelében Marcus visszanézett: a háromfa Bertold gerendáról lelógó testével együtt már egész kicsinek látszott a Galgenbergen.

Ettől még fenyegetően emelkedett a lapos dombtetőn a környező fák fölé.

Fölötte, fekete, baljós glóriaként, varjak köröztek károgva.

{1} Egy öl kb. 1,9 méter.

{2} Egy budai rőf 58,3 cm.

{3} Egy láb nagyjából 31,6 cm. Hat láb egyenlő egy öllel.