A SZERZŐ KORÁBBI KÖTETEI

Találkozások I – Az idegen

Találkozások II – Az átutazó

Találkozások III – A jövevény

Találkozások IV – A barát

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Ételfotók: Sebestyén László

Borítófotó: Kovács Zoltán, Pazirik Kft.; NÖF Nemzeti Örökségvédelmi Fejlesztési Nonprofit Kft.

Borító- és belívterv Tillai Tamás

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-100-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

TARTALOM

1. Fahéjas kalács

FOGÁSOK A WENCKHEIM-KASTÉLYBÓL

1. Fahéjas kalács

Nagyméltóságú

GRÓF WENCKHEIM FRIGYES

ŐFELSÉGE BELSŐ TITKOS TANÁCSOSA

és neje,

WENCKHEIM KRISZTINA GRÓFNŐ

ŐEXCELLENCIÁJA

tisztelettel invitálja Önt mint az irodalom kedvelőjét, egy különleges estélyre a kígyósi kastélyba.

A leggazdagabb árva szalonja várja a mágnás világ neves tagjait, az uradalmi tisztikar bizalmasait, a művészetek jeles képviselőit, ügyvédeket, doktorokat, írókat és piktorokat és a klérus tagjait.

Mielőtt kezdetét venné a hajnalig tartó táncos mulatság, rímek és muzsika szórakoztatja az egybegyűlteket, majd a neves nagyságok elé pompás vacsorát tálalnak.

Hogy eme különös alkalom emlékezetes maradjon, az urak egy ez idáig titokban tartott hír közzétételének lehetnek tanúi, míg a hölgyek a ház különleges receptjeivel térhetnek haza.

A kastély és az est hangulatához illően a hölgyek estélyi ruhában, ékszerben, míg az urak díszegyenruhában vagy díszöltönyben jelenjenek meg, a szolgálati jelvényeik nélkül.

Akadályoztatása esetén válaszlevélben szíveskedjék magát mielőbb kimenteni!

1.

FAHÉJAS KALÁCS

A késő ősz ellenére a nap olyan erővel tört át a súlyos függöny rojtjai között, mint aki elfeledkezett magáról, mert csak és kizárólag a grófkisasszonyok kedvében akar járni. És el is érte célját. Amint megtalálta a hatalmas dunna alól kibúvó négy apró lábat, még nagyobb erőre kapott, ekkor már a grófnő szemébe is tűzve.

Krisztina már éppen mélyebbre fúrta volna az arcát a pehelytől puffadó vánkosba, amikor kinyílt hálója ajtaja, mintegy a tudomására hozva, hogy reggel van. Kora reggel.

A grófnő nem szeretett sokáig heverészni az ágyban, de a napsugarak langymeleg ébresztője és a mellette szuszogó két kis forró test szinte fogva tartotta. Nehezen mozdult, még Emma, az idős komorna érkezése sem hozta meg a várt eredményt, és ahelyett, hogy jelét adta volna, hogy ébren van, a dunnát magára húzva az oldalára fordult, hogy leplezze magát. Aztán fülelt. Hallani akarta lányai egyenletes szuszogását, az éjszakából átnyúlt nyugalmat, de helyette izgatott pihegésre lett figyelmes. Lélegzetét visszatartva figyelt, amire a másik kettő is megszeppenve tartotta bent a levegőt.

Csak a kisebbik nem tudott magán uralkodni. Kuncogását elfojtva mozgolódni kezdett, mire a másik, hogy csendre intse húgát, megragadta annak hálóruháját, azzal nem számolva, hogy az ágynemű alatt a végtagok alaposan összegabalyodtak, és amibe belemarkolt, az bizony nem egy törékeny kislány karja.

– Ó – pattant ki a kislány szeme, és tekintete az édesanyjáéval találkozott, aki a mutatóujját a szájához emelve jelzett a lányának, hogy maradjon csendben, majd a szemhéját szorosan összeszorító kisebbik felé intett. És ennyi éppen elég volt ahhoz, hogy Mariskából kibuggyanjon a nevetés, miközben vad csiklandozásba kezdett. Ilona sikongatva kacagott, mialatt a grófnő észrevétlenül kibújt az ágyból, és kívülről nézte mókázó lányait a hullámzó dunnában, ami alól hol egy apró lábacska, hol egy buksi bukkant elő. Várt egy ideig, de pontosan tudta, hol a határ. Nem akarta, hogy a játék elfajuljon, a kelleténél hangosabbá váljon, netán a csiklandozás túl hevessé, és így könnyekbe fulladóvá. Ezért amikor úgy ítélte, elég volt a hancúrozásból, egy könnyed mozdulattal lerántotta a nehéz paplant a lányokról, akik kipirultan, kócosan, mint két kis szőrét borzoló játékos cica, meglepetésükben elhallgattak, majd a hatalmas ágyon elterülve nyafogni kezdtek.

– Aludni szeretnénk még!

De az édesanyjuk ezt már szelíd mosollyal hallgatta, miközben belebújt a köntösébe, amit Emma rezzenéstelen arccal rásegített, és csak akkor sóhajtott egy nagyot, amikor Jeanne kisasszony, a lányok nevelőnője belépett az ajtón.

Igen, a grófnő pontosan tudta, hogy az idős asszony, aki nem náluk kezdte komornaként a szolgálatot, hanem a fővárosban, egy igen tekintélyes családnál, ahol szigorú szabályok uralkodtak a gyereknevelést illetően, nehezen szokta meg, hogy a kígyósi pusztában álló impozáns kastély falai között hangos nevetés visszhangzik már kora reggel. De kellő diszkrécióval, távolba révedő tekintettel és merev arccal vette tudomásul, hogy ebben az otthonban a gyerekek láthatóak és hallhatóak, a szüleikkel étkeznek, a kicsik az édesanyjukkal alszanak, és a nevelésükben nemcsak a nevelők és a tanítók vesznek részt, hanem a szülők is. És bár az idős asszony a főváros száraz levegőjét nem bírta, egészsége megkövetelte, hogy vidékre költözzék, oda, ahol a föld úgy engedi ki magából a gőzt esőzés után, mint a kemencéből kiemelt kenyér, itt gyakorta előfordult, hogy a hűs kápolnában lelt nyugalomra, leginkább csendre a hangos élet elől. Különösen akkor tűnt ez még igaznak, amikor a nagylányok sem az udvarlókról álmodozva olvasgattak, a fiúk sem töltötték idejük nagy részét távol a tanyától, Mariska és Ilona pedig még karon ülő kisdedek voltak. De Emma száját soha, egyetlen szó sem hagyta el, amiből kiderült volna a véleménye. A grófnő mégis pontosan tudta, hogy – még ha az évek során meg is szokta – újra és újra képes megrökönyödni az uradalom családias légkörén. A grófnő ismerte ezt a nézést, emlékezett rá gyerekkorából. Mintha Minka néni, az ő egykori szigorú gardedámja tért volna vissza az idős komorna személyében. Még ha származását tekintve nem is, de tapasztalata alapján tudott mindent, amit egy főúri élet megkíván. Noha szobalányként kezdte, jó modorával, szép tartásával, állhatatos viselkedésével, és mert igen jól vágott az esze is, hamar úrnője bizalmasává vált. Mielőtt Kígyósra került, még a gyerekek nevelésében is részt vett, ugyanis kiválóan kézimunkázott.

Krisztina azonban alig kért az effajta segítségből. Ő maga tanította a lányait kötni, hímezni és a háztartás fortélyaira. Ő maga is birtokában volt ezen ismereteknek. A nagymamája mindenre megtanította, amit egy asszonynak tudnia kell.

– Min mosolyogsz, mama? – szólalt meg Ilona az ágy végébe kuporodva.

– Ó, semmin – eszmélt fel a grófnő a merengésből, amiben felidézte a nagymamája és Minka néni vitáját arról, hogy szükségtelen-e a kis Krisztinának megtanulnia, hogy kell fehéríteni és kikeményíteni a vásznat, vagy éppen szárítani a dohányt, esetleg metszeni a rózsákat. Végül a disputában Katalin, a grófkisasszony polgári származású nagymamája kerekedett felül azzal az érvével, miszerint könnyebb a cselédség körmére nézni, ha tudja az ember, mit vár tőlük. De még ha Minka néni fel is hagyott a vitázással, Krisztina mindig tudta, ha az idős grófnő valamivel nem értett egyet. Még akkor is, ha a kis kontessz gardedámja folyton azt hangsúlyozta, hogy egy nemes lelkű hölgy arcán nem lehet nyoma az érzéseinek, ahogy a hangja és a mozdulatai sem árulhatják el, mi játszódik le benne. Nem siránkozhat, de hangosan nem is nevethet. Szenvtelenség, elegancia, diszkréció. A tapsnak és a könnyeknek megvan a maguk helye, és amikor Krisztina megkérdezte, hogy hol, Minka néni csak annyit válaszolt: a színházban.

Emma, noha kevésbé volt kifinomult, mint a megboldogult grófnő, éppoly jól leplezte a véleményét.

Amikor a kastély átadása után Emma szembesült azzal, aminek a híre már korábban eljutott hozzá, döbbenetét alig tudta véka alá rejteni. A grófnőt pedig ez inkább szórakoztatta, mint ellenérzést váltott volna ki belőle. Friderika és Krisztina, a két nagylány ekkor már a nevelőnőjükkel aludtak egy hálóban, a grófnő lakosztályához igen közel, ami már önmagában meglepte a komornát. Hisz lett volna éppen elegendő hely a kastélyban, hogy a gyerekeket messze költöztessék a szülőktől, hogy hangoskodásukkal ne zavarják őket, de a gróf és a felesége szerint Schubert és Liszt sem tud olyan szép muzsikát komponálni, mint amilyen a boldog gyermek hangja. Józsi, Laci és Pál grófurak viszont még kicsik voltak, ők az édesanyjuk szobájában aludtak ez idő tájt. De nemegyszer bizony az is előfordult, hogy a komorna az egész családot a nagyságos asszony hálójában találta. Ilyenkor jobbnak látta, ha olyan elszántsággal rögvest sarkon is fordul és távozik, amilyennel érkezett, és csak később tér vissza, amikor már mindenki – de leginkább a gróf úr –, visszavonult, hogy éjszakai viseletét nappali öltözékre cserélje.

De akkor is fel kellett öltenie – kezdetben igencsak nagy erőfeszítés árán – merev álarcát, amikor az asztalnál mindenki szót követelt magának, hogy beszámoljon, hány fácántollal lett gazdagabb a gyűjteménye, vagy sikerült-e pókot fogni a dohány ragacsával, vagy milyen magasra repült a hinta. Mert amíg más főúri családoknál a gyermekek külön ettek, dajkáikkal, nevelőikkel, addig a Wenckheim gyerekek a szüleik asztalánál kaptak helyet.

– Ma sok vendég érkezik, ugye, mama? – cserfeskedett tovább Ilona, a legkisebb.

– Sok bizony – szökkent talpra Mariska is, majd az ágy tetején pukedlizett egyet, mint aki táncba indul.

– És éppen ezért sok a teendő is – lépett közelebb Jeanne kisasszony. A francia nevelőnő sokkal megengedőbb volt a gyerekek neveltetését illetően. Ő a tudást tartotta fontosnak, mellette a számtalan szabályt, amit be kellett tartani, inkább amolyan szükséges rossznak, a családi életet pedig elengedhetetlennek. Nem véletlen, hogy amióta csak a legidősebb grófkisasszony dajkáját felváltotta, el sem mozdult a család mellől. És azt is tudta, hogy nem csak addig maradhat, ameddig Mariska és Ilona mellett nevelőnőként szolgálhat, hiszen Friderika és Krisztina körül már komoly kérők legyeskednek, ami egyet jelent, talán nem is olyan sokára, az unokák érkezésével.

Jeanne jó családból származott, szerető szülők mellől, és bármennyire is szívesen élt idegen országban, távol Versailles-tól, nagyon hiányzott az otthona. Talán éppen ezért tudta, mit érez a grófnő. Ő is szeretett volna az édesanyja közelében lenni, de nem tehette, csak nagy ritkán, amikor hazautazott látogatóba. Viszont sokat merengett, az emlékei között időzve, az együtt töltött éveket felidézve. El sem tudta képzelni, milyen, ha valakinek nincsenek közös emlékei az édesanyjával. Ha ott, ahol a legszeretetteljesebb pillanatoknak kellene lenniük, ahol a leggyöngédebb érintésnek kellene nyomot hagynia, ahol a legszebb szavaknak kellene hallatszódniuk, ott űr tátong. Mert azt senki és semmi más nem pótolhatja. A nevelőnő beleborzongott, ha a grófnője lelkében tátongó űrre gondolt, és teljes szívével megértette, hogy az asszony nem akar távol lenni a gyerekeitől, még akkor sem, ha ezzel sokakat meg is döbbent. Ő ezzel mit sem törődött.

– Először is fel kell öltözni, mert hamarosan megérkeznek az unokatestvéreik, és mit szólnak, ha neglizsében találják magukat? – sürgette a nevelőnő a lányokat.

– Matilda biztosan gyönyörű ruhában lesz – lelkendezett Mariska, és már le is ugrott az ágyról, hogy a nevelőnő nyomába eredjen, aki kifelé indult a szobából, tudván, hogy nem kell kétszer elmondania a kérését a grófkisasszonyoknak.

Hirtelen csend borult a szobára. A komorna az alkóvban elhelyezett ruhásszekrényhez lépett, és elővette azt az öltözéket, amelyiket a leginkább alkalmasnak talált ehhez a naphoz, a vendégek fogadásához. Elegáns volt, de nem hivalkodó. A vacsorához majd egy ennél díszesebb toalettet kell választani, amihez illenek az ékszerek és a mutatós hajköltemény is, talán azt, amit Lyonból rendelt, azt a mélylila szaténruhát a mostanság újra oly divatos Cul de Paris-val. Akkor is, ha a grófnő nem szerette ezt a kényelmetlen viseletet. Jobban kedvelte a Pompadour-szoknyát, és általában, a kényelmesebb ruhákat. Mindenesetre a komorna büszke volt rá, hogy a grófnő kikéri a véleményét, különösen, ha valami tőle idegen dolgot viselt, mint a hölgyek körében oly népszerű Rembrandt-kalapot vagy Robespierre-gallért. Krisztina grófnő szerette a szépet, de nem kedvelte a felesleges fényűzést és a hivalkodást. Annál sokkal szerényebben élt, még ha voltak is az életében pillanatok, amikor rangjának és helyzetének megfelelően kellett megjelennie. Nem úgy a saját otthonában, ahol bár öltözetével megadta a tiszteletet a meghívott vendégeknek, és ruhájának minden egyes részlete megfelelt az alkalomnak, sosem esett túlzásba.

Talán a budoárja volt az egyetlen, ahol megengedte magának a luxust. Szerette a finom illatokat, a velencei faolajjal, rózsakivonattal készült szappanokat, a gyógynövényes hajápolókat, és inkább használt égetett szépiacsont őrleményből készült fogport, mint az elterjedtebb ökörpatából vagy tojáshéjból kevertet. De ami még ennél is fontosabb volt számára, a folyó víz. Még emlékezett az 1866-os kolerajárványra, a rengeteg halottra és Benedek atya, szeretett Papbácsija intő szavaira: Mossátok a kezeteket! Emlékezett, hogy forralniuk kellett a vizet, és marta a bőrüket a rengeteg mész, amivel fertőtlenítettek, és ha valaki nem vette komolyan, hát az bizony megnézhette magát. Az atya komolyan vette a tisztaságot, a kastélyt kórházzá alakította, Krisztina pedig, akár egy képzett nővér, ott segített, ahol csak szükség volt rá. Nagy segítség lett volna abban az időben a folyó víz. Azóta pedig, hogy Széchenyi hazahozta az öblítéses toalett hírét Angliából, sok idő eltelt. Lassan itt a századforduló, és a vendégek nagy része még mindig megcsodálja a kígyósi kastély tornyában elhelyezett víztartályt, ahová a pincéből gőzgép nyomja fel a vizet, hogy az egész épületet, a konyhát, de még a parkot és az istállókat is ellássa a folyó víz. Mint Mózes csodákat tevő vesszeje alól, a kígyósi kastélyban is mindenfelől ömlik a víz, mondták egymást idézve az emberek, csodájára járva a különlegességnek. Nem egy nemes asszony mászta meg a több tucat lépcsőfokot abroncsos ruhájában, hogy a toronyban a saját szemével győződhessen meg róla, hogy valóban nem csoda, hanem ember alkotta találmány, aminek köszönhetően a falakból víz fakad.

És amíg a grófnő az arcát tisztította, a komornája kiterítette a pamlagra azt a szerényebb ruhát, amiben a grófnő bizonyára jól érzi majd magát, és a feladatainak is eleget tud tenni. Mert abban Emma biztos lehetett, hogy a nagyságos asszony maga fogja ellenőrizni a vendégek számára előkészített szobákat éppúgy, mint a konyhai történéseket.

Fél óra sem telt el, Krisztina már a télikertben tartott szemlét, hogy minden a helyén van-e.

Nagyon szeretett a – ahogy ő nevezte – narancsházában időzni. Miután elmúlt a virágoktól színes, a méhektől hangos nyár, és beköszöntött az ősz, egyre nagyobb szerep jutott ennek a jótékonyan csalóka helyiségnek. Még a borongós, hűvös, a tél közeledtével egyre fakóbb napok ellenére is dúsan zöldellő, friss levegőjű, hangulatos oázisban úgy érezhette magát az ember, mintha a kastély gazdag növényzetű parkjában töltené az időt. Pálmák, narancsvirágok, cserepes és kaspós virágok, ékes levelű díszpalánták, csupa eleven, lélegző növény vette körbe a grófnőt, ha itt ült le, hogy elfogyassza az uzsonnáját, vagy a családjával itt reggelizett. A fények játéka már reggel elérte a csupa üveg falakat, és késő délutánig beragyogta a teret. Még a lapok is úgy emlegették a kígyósi télikertet, mint a sydenhami kristálypalotának, a világ talán legnagyobb üvegházának a gyémántkiadását.

A grófnő úgy tervezte, hogy a vendégeket nem a szalonban fogadja majd, hanem itt, eme kellemes és meleg helyen, kihasználva a napsütéses őszi napot.

Miután körbejárt, hogy ellenőrizze a terítéket, elégedetten leszakított egy narancsvirágot, és szórakozottan a hajába tűzte. Gyakran tette ezt a rózsái között sétálva is, de nem csak a nemes növényeket kedvelte. Bár lugasában több mint százféle rózsafajtát nevelt, a vadvirágokat éppúgy szerette, mint a faluban a fehérre meszelt házak előtt pompázó tulipánokat, kardvirágokat. De ősz lévén, ezúttal az üvegháza neveltjeit köszöntötte sorra.

– Mama, mama, hát itt vagy? – hallotta meg Ilona hangját a titkos folyosó felől. Valójában nem volt titkos, csak a gyerekek nevezték annak. A kastély két oldala között húzódott, láthatatlanul összekötve a helyiségeket nemcsak egymással, hanem a kiszolgálással is. Bár az urak azt vallották, hogy egy udvarhölgy titkai a budoárjában vannak gondosan elrejtve, Krisztina a hálójában alakíttatta ki az öltöző- és a fürdőszobáját is, ahogy a gyerekektől sem kívánt elzárkózni. Azzal viszont egyetértett, hogy a személyzet hangtalan és láthatatlan jelenléte kényelmesebbé teszi az életet a kastélyban. – Mikor jönnek Jenny néniék?

– Hamarosan, kislányom! Meglátod, hamar elszalad az idő.

– És a bátyáink mikor érkeznek meg? – érte utol a húgát Mariska is.

– Ők is beállíthatnak bármelyik pillanatban – csitította a lányokat a grófnő. – Addig is, gyertek velem a konyhába. Megnézzük, minden rendben van-e a tökéletes estélyhez.

– Miért kell tökéletesnek lennie, mama?

– Mert csupa olyan fogással készülök, ami valami emléket idéz, és azt szeretném, hogy a vendégek elégedetten távozzanak – felelte Krisztina, miközben elindult a kijárat felé, nyomában a lányokkal, akik nagyon szerettek átmenni a kiszolgáló épületbe, ahol annyi izgalmas dolgot lehetett csinálni. Ott tárolták a hatalmas ágyneműhalmokat, a friss ruhákat, és ott volt a konyha is. De felügyelet nélkül ide nem mehettek, hogy ne legyenek láb alatt. Elég nagy volt a kastély parkja és benne a fantasztikus babaház, hogy legyen hol játszaniuk. De ha a mama átment a szomszédos épületbe, ahová ráadásul a föld alatt, vagy fent, az árkádon is át lehetett jutni, akkor a két kislány boldogan vele tartott. Ahogy annak idején Friderika és a húga, Krisztina is kész labirintusnak tekintette a kastélyt, noha ők már nagyobbak voltak, amikor először felfedezhették. A két lány ugyanis még az ókastélyban született, amit a nagyapjuk építtetett, nem messze innen. Ahol az édesanyjuk fogant, ahol a nagymamájuk nem sokkal a szülés után meghalt, és ahol három évvel később az édesanyjuk árva lett.

És mintha csak a grófnő a konyha felé tartva az időben is visszament volna, olyannyira elkalandozott a gondolataiban, hogy amikor meglátta Katalint, a szakácsnőt, aki nem csak nevében, de alkatában is a nagymamájára emlékeztette, mélyen beleszippantott a levegőbe. Szinte beleszédült a feltörő emlékbe.

– Méltóságos asszonyom, csak nincs valami baj? – nyúlt Katalin a grófnő felé, de hamar vissza is rántotta a kezét. Nem akart ő bizalmaskodni, csak hát annyira elsápadt az asszony, és mintha meg is tántorodott volna.

– Köszönöm, Katalin, minden a legnagyobb rendben – felelte Krisztina, ekkor már mosolyogva, és persze nyoma sem volt az iménti bizonytalanságának –, de válaszoljon, kérem.

A szakácsnő kérdőn nézett a grófnőre, aki igencsak furcsán viselkedett.

– Sül valami fahéjas?

– Tudtommal nem – felelte Katalin, de azért egy pillanatra elgondolkozott.

– Biztos benne? – firtatta tovább a grófnő.

Katalin végiggondolta, hogy mi minden készül odabenn a konyhában. A húsokra gondolt, amik páclében várják a sorukat, a meghámozott zöldségekre, a filézett halakra, a pince hűsébe letett pástétomokra és aprósüteményekre, amiket már előző nap megsütöttek. Az aranyló mézre, a színes fűszerekre, és ahogy mindezt felidézte, még nyelt is egy nagyot, de egyben biztos volt. A fahéj nem került elő a fűszeres rekeszből.

– Igen, biztos vagyok benne.

– És kelt tészta van a szakajtókban?

– Nincs, nagyságos asszonyom, a kenyereket már hajnalban megsütötte a pék. Talán már ki is hűltek – magyarázott, de a grófnő nem volt kíváncsi a részletekre. Megrázta a fejét, és elsietett a szakácsnő mellett, sebtében odavetve egy köszönömöt. Felkapcsolta a gázlámpát és lement a kényelmes lépcsőn a szuterénbe. A lányok előre szaladtak az épület alatt elnyúló hosszú folyosón, ahol jobbról és balról szobák nyílnak, de az ajtók most mind csukva voltak, hisz egy olyan napon, amikor sok vendég érkezik, az uradalom minden lakójának akad teendője. Egy-egy éléskamra volt csak nyitva, ahová be is kukkantottak a lányok, a gyümölcstárolóból pedig egy-egy almával tértek vissza. De aztán az édesanyjukat megelőzve, ismét előre szaladtak, mígnem megálltak a mosókonyhánál, ahol két lány vasalt, mellettük négy másik téglázott. Mariska és Ilonka pedig csodálkozva nézte őket, de amikor az egyik mosodás lány észrevette a kislányokat, és a munkáját azonnal félbehagyva köszöntötte őket, a többiek is feléjük fordultak.

Időközben a grófnő is odaért, mire aztán mindnyájan letették, ami a kezükben volt. Ki a felhevített téglát, ki a vasalót, de Krisztina pontosan tudta, hogy milyen nehéz munkát végeznek ezek a lányok. Gőzben, nagy melegben dolgoznak naphosszat, és hogy az abroszokon egyetlen ránc se legyen, a súlyos, vasból készült vasalót kell emelgetniük, amiben faszén adja a meleget, de az bizony kormol, és ha a hófehér abrosz foltos lesz, kezdhetnek mindent elölről. A finomabb kelméket simára csiszolt talpú rézvasalóval simítják, amiben kivehető vasmag adja a hőt, és nem kormol ugyan, de az ágy- és asztalnemű vasalásához nem elég nehéz. Azt téglával melegítik. De nem lehet túl forró sem, mert hamar megperzselődik az anyag, ezért lóbálják a lányok, hogy kellő hőmérsékletűre hűtsék a téglákat. A két grófkisasszony pedig szájtátva nézte a műveletet.

A grófnő elmosolyodott. Eszébe jutott, amikor egy alkalommal a fülébe jutott, ahogy a lányok a mosodában arról susmorognak, hogy nem kellene a kastélyban hat vasalólánynak és legalább kétszer ennyi téglásnak dolgoznia, ha a grófnő nem húzatna minden áldott nap tiszta ágyneműt. Aztán arról is pusmogtak, hogy azért ragaszkodik ehhez a fényűző szokáshoz, mert hát „annyian hemzsegnek a grófnő ágyában”. Ekkor csapott szét a lányok között az éppen arra járó komorna, mire a mosodás lányok azonnal magyarázkodni kezdtek, hogy ők a sok kis mezítelen talpacskára gondoltak, mert hogy mind beugrál a grófnő ágyába, attól olyan maszatos a lepedő. Aztán meg ábrándozva arról beszélgettek, hogy mekkora szíve van a grófnőnek, és milyen jó dolguk van a gyerekeinek, hogy ilyen szeretetben élhetnek.

Már csak néhány lépés választotta el őket a konyhától, ahol valóban fűszerek illata terjengett, és sem a fahéjnak, sem kelt tésztának nyoma sem volt. De ha már ott jártak, Krisztina, maga előtt terelgetve a lányait, óvva őket a sok forró edénytől, körbejárt, hogy meggyőződjön róla, a vacsora előkészületei rendben folynak. Köszöntötte a szakácsokat, akik közül az egyik már az ókastélyban is náluk dolgozott, a szorgos konyhalányokat, a fiatal mosogatólányokat, az ügyes kezű aprítókat, a pedáns takarítókat, a verejtékező vízforralókat. Olyan sokan serénykedtek a forró helyiségben, hogy a grófkisassszonyok meg is torpantak a sok ember láttán.

Akkor pedig szinte földbe gyökerezett a lábuk, amikor az édesanyjuk váratlanul maga felé fordította őket.

– Kérjetek Katalintól kötényt, és kössétek magatok elé. Itt az ideje, hogy megmutassak nektek valamit.

– Mit, mama? – kérdezték izgatottan, mégis kissé megszeppenve a lányok. Hogy kötényt kössenek maguk elé? Mire készül az édesanyjuk?

– A nagymamám megtanított valamire, amit most megmutatok nektek – kezdte, és a szakácsnőre sandított, aki előtt nem volt titok, hogy a grófnőt a megboldogult nagymamájára emlékezteti, az asszonyra, aki felnevelte az árván maradt kis kontesszt, kulcsárnő létére Magyarország leggazdagabb árváját. El is mosolyodott. És már azt is sejtette, miért kérdezte az imént a grófnő, hogy készül-e kelt tészta. Ahogy már azt is tudta, hogy mit tervez a méltóságos asszony. Meg sem várta, hogy a grófnő bármit is kérjen, már térült-fordult, hogy előkészítse a lisztet, a szitát és a többi hozzávalót.

– Jöjjön, Ilona – ragadta meg a legkisebb Wenckheim lány kezét a szakácsnő –, hozunk a fűszeres kamrából cukrot, fahéjat, vaníliát.

– Én is jövök! – vágta rá Mariska, de az ő kezét az édesanyja ragadta meg.

– Amíg ők visszaérnek, átszitáljuk a lisztet – mondta biztatóan.

Amikor már mind a hárman az asztal körül álltak, kötényben, főkötővel, Krisztina mesélni kezdett, felidézve a nagymamáját, lisztes kötényét és a kalácsot, aminek a tésztájából mindig lecsípett annyit, hogy neki abból apró kifliket sodorjon, hogy aztán az ókastély szalonjában, a vaddisznó bőrén a kandalló előtt szép sorjában leültethesse a babáit, köztük azt is, amit a Papától kapott, mielőtt elbúcsúzott tőle, és együtt meguzsonnázhassanak.

– A nagymamám egészen kivételes asszony volt – merengett a grófnő az emlékein, miközben gyakorlott mozdulatokkal tette a hozzávalókat a nagy zománcos tálba. – Az apám nemegyszer kezet csókolt neki ebéd közben, mert nemcsak nagymamának és édesanyának volt csodálatos, hanem szakácsnőként is. Apám szerint ő készítette a legjobb fácános ragut – nevetett Krisztina, bár erre nem emlékezett, csak a nagymamája történeteiből tudott róla. – Emlékszem, a kandalló előtt játszottam, amikor a nagymama hangjára lettem figyelmes. Krisztina! Kislányom, hol bujkálsz?, és már hallottam is, ahogy belép a szalonba. A kezében egy tányér volt, amit kendő takart. Persze tudtam, mit rejt a fehér ruha. Megéreztem az illatát. A fahéjas kalácsét, amit mindig maga sütött. Sosem bízta Rózára, a szakácsnőre.

A grófnő nagyot sóhajtott, majd folytatta a mesélést.

– Vetettem egy pillantást a Papa képére, ami a kandalló fölött lógott, magamhoz szorítottam a babámat és felugrottam. Az uzsonnához készülődő többi kislányomat a vaddisznóbőrön hagytam, mire a nagymamám el is mosolyodott, majd csípőre tett kézzel végignézett a gyerekseregen. Ha jól látom, sok tányérra lesz szükség, mondta. Nekem sem kellett több. Odaszaladtam hozzá, átöleltem és csak szívtam magamba a puha, meleg, fahéjas illatát. Azt sem bántam, hogy a kötényétől csupa liszt lettem.

Krisztina nevetett és a lányait nézte, akiknek a keze már rég megállt a munkában, ahogy őt hallgatták.

– És ha látta, hogy szomorú vagyok, a konyhába csalt, és mire kimelegedtünk a dagasztásban, és az orrom eltelítődött a fahéj illatával, és kellően lisztes volt minden, a bánatom is tovaszállt, mintha sosem lett volna.

FOGÁSOK

A

WENCKHEIM-KASTÉLYBÓL

1.

Fahéjas kalács

„Bármikor, ha rossz kedvem támadt, a nagymamám a konyhába csalt, és mire kimelegedtünk a dagasztásban, és az orrom eltelítődött a fahéj illatával, a bánatom is tovaszállt, mintha sosem lett volna.”

GRÓF WENCKHEIM KRISZTINA

HOZZÁVALÓK

A tésztához: 2 evőkanál kristálycukor, 2,5 dl tej, 2,5 dkg élesztő, valamint 0,5 kg liszt, 1,5 evőkanál olvasztott sertészsír, 2 db tojássárgája, 1 csipet só

A töltelékhez: 4 evőkanál kristálycukor, ízlés szerint fahéj, 5 evőkanál olvasztott sertészsír, valamint a kenéshez 1 egész tojás

ELKÉSZÍTÉS

Az élesztőt felfuttatjuk a meglangyosított, cukorral vidított tejben, majd félretesszük.

A lisztet egy keverőtálba szitáljuk, és hozzáadjuk a sót. Miután felfutott az élesztő, a liszthez öntjük, ahogy a 2 tojássárgáját és a 1,5 evőkanál olvasztott sertészsírt is.

Hosszasan dagasztjuk, de ne reménykedjünk, hogy könnyen kezelhető tésztát kapunk. Lágy marad, és a kezünktől sem válik el. Ennek ellenére letakarjuk és kelni hagyjuk.

Amíg kel a tészta, előkészítjük a nyújtás helyszínét: az asztalra egy konyharuhát simítunk, alaposan belisztezzük, és egy óra kelesztés után ide borítjuk a tésztát, a ruha közepére, majd a réteshez hasonlóan, alányúlva nyújtjuk vékonyra, hogy a lisztes anyagot teljesen befedje. Ha a kezünket olvasztott zsírba mártogatjuk, könnyebb a nyújtás.

Amikor elég vékony a kalácsunk tésztája, egyenletesen meglocsoljuk 5 evőkanálnyi olvasztott zsírral, megszórjuk 4 evőkanál cukorral, meghintjük ízlésünk szerint fahéjjal, majd a ruha segítségével feltekerjük. Jól sodorjuk meg a hengert, hogy sütéskor ne nyíljon meg. Harmadoljuk, csípjük össze a végeket, és fonjunk a három szálból kalácsot.

Óvatosan helyezzük át tepsibe és langyos helyen húsz percre hagyjuk magára (ezalatt a sütő bemelegszik). Mielőtt betesszük a sütőbe, alaposan és egyenletesen kenjük le egy felvert tojással.

Süssük 35-40 percig 180 fokon.