Kate Eberle

HA A KÖNYVEK ÖLNI TUDNÁNAK

A mű eredeti címe

If Books Could Kill

Copyright © 2026 by Katherine Eberle

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISBN 978 615 104 127 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Mindenkinek, aki fél, mégis vállalja a kockázatot.

Mary Elizabeth Eberle, a valaha volt

legcsodálatosabb nagymama emlékére.

Első fejezet

Mason, vagyis a legklasszikusabb férfiszépség, akit valaha láttam – leszámítva a kölnireklámok modelljeit – intenzív szemkontaktust létesít velem. Telt ajka halvány mosolyra húzódott, elővarázsolva a rejtett gödröcskéket az arcán, és alig észrevehetően biccent. Aztán a táskámra veti magát.

– NE! – kiáltom, kitérve előle, miközben előrelököm a kezem, hogy megállítsam. Fejfogással próbál megragadni, de kibújok belőle, és a karját hátracsavarva a földre kényszerítem. Kiszabadul, és újra talpra áll, fürgén megragadva a türkizkék, keresztpántos bőrtáskát. Ám egyszerre érünk oda, és ádáz kötélhúzásba kezdünk. Aztán amikor a legkevésbé számít rá, meglepem: húzás helyett tolok, megszerzem a táskát, és a fejét püfölöm vele, amíg Beyoncé dalra nem fakad a belsejében.

– A francba! Várj egy kicsit – lihegem. Előhalászom a telefonomat, és elnémítom a KÖNYVKLUB – ÖT PERC MÚLVA riasztást. – Rohannom kell.

– Szép munka, Mitchell! – mondja Mason, és összepacsizunk.

Meztelen talpam minden lépésnél a padlót borító kék matrachoz tapad, ahogy elindulok az ajtó felé, ahol Uri az ajtófélfának támaszkodik. Halkan füttyent, és megrázza a kopasz fejét.

– Ugye tudod – mondja reszelős hangon –, hogy ha edzői oklevelet szereznél, én fizetnék neked, hogy itt töltsd minden idődet?

Elhaladtamban megveregetem a vállát.

– Igen, de akkor ki fizetné a gyerekeid egyetemi tanulmányait?

Az üres öltözőben már majdnem vesztésre állok a pulóverem ujjával folytatott harcban, amikor felhív a mindig pontos barátnőm.

– Ne utálj! – mondja Steph, amikor felveszem. – Azt hittem, hogy el tudok menni a könyvklubba, de van egy perforált vakbelem. Nos, nem nekem. Valami gyereknek perforálódott a vakbele, és ki kell vennem. Mindenesetre csak tíz percem van, de tényleg muszáj beszélnem erről a könyvről, mielőtt nekiállok a vakbelének.

Színpadiasan beleöklendezek a telefonba, miközben a táskámban turkálok a nadrágom után. Uri tompa hangja szakítja meg a kilencvenes évek rockzenéjét az öltöző hangszóróiban, bejelentve, hogy az edzőterem hamarosan bezár.

– A francba! – mondja Steph. – Rosszkor hívlak?

– Nem, nem, semmi baj – felelem, miközben a lime-zöld leggingsemmel küzdök, és felborítom a vizespalackomat. – Csak sokáig maradtam a teremben. És nem tudnálak utálni, amennyiben többé nem mondod ki azt, hogy perforált vakbél.

Ez jellemző ránk. Beütemezhetünk mi telefonhívásokat és videóbeszélgetéseket, de Steph ki van téve a gyermeksebészet szeszélyeinek, én pedig általában egyik helyről a másikra rohanok, szanaszét szórt holmik zűrzavarában. Eltekintve a különleges alkalmaktól és a nyári összejövetelektől Stephék családi nyaralójában, a barátságunkat egy-egy SMS és néhány tízperces chat tartja fenn és élteti.

– Nos – mondom, miközben a vállgödrömbe támasztva a telefont begombolom a farmeromat. – Mi a véleményed a könyvről?

A vonal másik végén hallható vágyakozó sóhaj elárulja, hogy jól választottam. A Lángoló szerelem – mint az összes Anna Matthews-regény – ilyen hatással van az emberekre.

– Az eszemmel tudom, hogy közel sem állok készen egy új kapcsolatra – mondja Steph. – Viszont a gyíkagyam azonnal eldobna mindent egy olyan dögös, érzékeny tűzoltóért, mint Elijah Green.

– Ugye?

Természetesen ez az egésznek a varázsa, és emiatt javasoltam a könyvklubot Stephnek a szakítása után. Egy kitalált férfiért nem kell semmit sem eldobnod. A romantikus hősök ott maradnak, ahová tartoznak, a könyv lapjain, és felpezsdítik a szívedet, még akkor is, ha az életed kapcsolatmentes zónának nyilvánítottad. Sóhajtozhatsz és ájuldozhatsz, és amikor a könyv végére érsz, az életed határozottan egyben marad.

És ha romantikus eszképizmusról van szó, senki sem csinálja jobban, mint Anna Matthews. Kortárs szerelmi történetei időtlenek – több, kézzel írt levél, kevesebb fent vagy már? SMS. Ugyanolyan hatással vannak, akár a kilencvenes években, akár tegnap írták őket. Az egyetlen bajom vele, hogy egyik sem tegnap íródott; három éve jelent meg az utolsó könyve, én pedig már elolvastam szinte az összes korábbi kötetét.

Uri visszatér a hangszóróhoz egy második figyelmeztetésre, majd körülbelül egy másodperccel később egy harmadikra:

– Ez rád vonatkozik, Roxie.

Elhúzom a számat, és kikiabálok, hogy mindjárt megyek. Felkapom a kabátomat és a táskámat a padról, a hócsizmám fűzőjét a földön húzva elindulok, aztán visszafordulok, amikor rájövök, hogy a kulcsomat a szekrényben hagytam.

– És az a szerelmi vallomás? – kérdezem Stephtől. „Tiéd az egyetlen tűz, amit nem tudok eloltani.” Melyik férfi mondana ilyet a való életben?

– Remélem, valamelyik – sóhajt. Ez Steph. Míg én megelégszem azzal, hogy reménytelen romantikus vagyok, ő végtelenül optimista a szerelemmel kapcsolatban.

Miközben Steph a könyvről áradozik, elhagyom az öltözőt, és intek a recepciónál álló szexistennek.

– Hétfőn találkozunk – mondja.

– Jó éjt, Mason!

Azonnal megbánom, hogy kimondtam a nevét.

Ahogy vártam, Steph felhördül a telefonban.

– A dögös Mason? Szerelmes beléd!

Nem szerelmes belém. Egyszer feszült figyelemmel nézett az irányomba, amikor megpróbáltam kivédeni egy frontális támadást, és ezt rögzítette a kamera, majd felkerült a Combat Zone Instagram-oldalára.

Rajongó tekintet, ahogy Steph nevezte.

Az a tekintet, amikor megpróbálja elkerülni a tökön rúgást, helyesbítettem.

Ennek ellenére elnevezte Dögös Masonnek, és továbbra is határozottan állítja, hogy lelki társak vagyunk.

– Menj vissza, és hívd el randira!

Olyan hangosan beszél, hogy valószínűleg Mason is hallja az előtér másik végében. Lepisszegem, és bocsánatkérően intek Uri felé, aki látványos, türelmetlen topogással várja, hogy bezárhassa az ajtót éjszakára, mégis pacsira emeli az öklét, amikor kifelé megyek.

– Nem randizom olyanokkal, akiket a való életben ismerek! – tiltakozom, amint bezárul mögöttem az ajtó, és megborzongok, ahogy a hideg levegő megtámadja a csupasz nyakamat. Az év három szakában imádok Bostonban élni. Ez a negyedik, amikor az ajtón kilépve azonnal azt kívánom, bárcsak egy autó megcsúszna a jégen, és három hónapos kómába taszítana.

– Nem azt mondom, hogy szexeljetek – közli Steph azoknak az embereknek a könnyed modorában, akik a huszonegy fokos San Diegóból telefonálnak. – Azt mondom, hogy szeressetek egymásba, vegyetek egy házat, és szüljetek két és fél gyereket.

Újra hányást mímelek a telefonba. Úgy tűnik, noha harmincéves vagyok, lélekben hét maradtam.

– Rendben – dohog Steph. – Egyforma tetoválás és egy iguána házi kedvencnek.

– Kösz. – Még mindig nem. – Szóval, a Lángoló szerelem. Öt csillag?

– Talán négy és háromnegyed – mondja Steph. – Először is: a netalántán túl hülye szó ahhoz, hogy olyan gyakran használják, mint Anna Matthews. Másodszor: a befejezés. Tudom, hogy Sophie-nak fel kellett keltenie Elijah figyelmét, hogy végre elmondhassa neki, mit érez, de szándékosan felgyújtani a konyhát azért kicsit túlzás volt. Úgy érzem, csinálhatta volna úgy is, hogy nem vonja be a kivonuló egységeket.

– A netalántán miatt nem szállok vitába veled. De a fiktív dilemmák merész fiktív cselekményt kívánnak – felelem vállat vonva, miközben befordulok a sarkon.

Menedéket keresek egy kapu előtetője alatt, ahol már áll egy szakállas férfi, aki nem egy, hanem két kalapot visel – az egyiket a fején, a másikat a kezében –, és aprót gyűjt. Van benne valami rejtélyes. Szipog, és az egyik lábáról a másikra áll, de egyébként mozdulatlan; hosszú, szürke szakálla, fekete kabátja, sőt a felfordított kalapjában lévő dollárbankjegyek sem lebbennek meg a szélben. Az előtte lévő, semmi kis kézírásos tábla – KÍVÁNJ VALAMIT! – rezzenetlen. Mintha minden holmija úgy döntött volna, hogy ő egyike azoknak az élő szobroknak, csak épp senki nem értesítette erről.

– Szerintem az efféle dráma igenis működik egy könyvben – közli Steph, miközben felhúzom a kabátom cipzárját. – Ráadásul tudod, hogy a végén mindenki boldogan él, amíg meg nem hal, és nem tartóztatnak le senkit gyújtogatásért.

– Pontosan. A romantikus regényekben mindig minden jól alakul. A férfiak mind jók, kedvesek, szexik, és a szerelem nevében hajlandóak szemet hunyni egy közepes súlyú bűncselekmény fölött.

Nekidőlök a falnak, hogy bekössem a lábbelimet, mire egy durva köhintés jelzi, hogy Kalapos területére tévedtem. Felnézve a tekintetünk találkozik, és ekkor belém csap a villám.

Legalábbis képletesen. A férfi pillantása a legszürreálisabb, legdelejesebb, amit valaha láttam. Írisze a felhős, mégis vakító égbolt szinte fluoreszkáló kékesfehérje, amit ezüstös gyűrű vesz körül. De nem csak ez: a fekete pupillája körül csillámló mozgás látható, akárha örvénylene. Olyan, mintha a föld felett lebegve egyenesen belenéznék egy hurrikánba.

Bizarr.

– Ámen! – mondja Steph, egy drámai sóhajjal visszairányítva a figyelmem önmagára. – Nem bánnám, ha néhány Anna Matthews-hős kipottyanna a könyveiből, át a való világba.

– Felejtsd el – mondom, miközben egy újabb jeges szélrohammal nézek szembe. – Bárcsak én lehetnék Anna Matthews következő főszereplője! Megkapnám a pasit, plusz a szép lakást és a szórakoztató állást. És talán egy olyan várost, amelyik nem akar feltétlenül idő előtt kriogenikusan lefagyasztani. – Miközben meghúzom a cipőfűzőmet, kis híján eldőlök, és nekiütközöm Kalaposnak, ő pedig újra megköszörüli a torkát. Bocsánatkérően előveszek egy bankjegyet a kabátzsebemből, és a kalapjába dobom. Morcos képe ravasz mosolyra derül.

– A kívánságod az ajándékom – mondja a zsebébe nyúlva. Elővesz egy marék lila csillámport, és széles mozdulattal felém szórja.

Az kiábrándító kupacban landol a lábam előtt a járdán, és mindketten bámuljuk egy másodpercig.

– Oké – mondom, kikerülve a szomorú csillámtócsát. – Hát, köszönöm.

– Ki az ott? – tudakolja Steph, hangjában némi kajánsággal. – Mason? Végre megkérte a kezed?

– Nem – felelem, folytatva az utam. – Csak egy a számtalan udvarlóm közül.

– Nos, mondd meg neki, hogy álljon be a sorba. Masonnak pedig, hogy ráérsz elmenni vele vacsorázni.

– Oké. Várj egy kicsit. – Eltartom a telefont magamtól, és fejben háromig számolok. – Ez a srác azt mondja, hogy tavasszal összeházasodhatunk. Nem is tudom, szerintem ő az igazi.

– Húúú! Én továbbra is Mason-párti vagyok.

– Sajnálom, késő. Már összeházasodtunk.

– Fogd be! – nevet.

– Mi van? Nem hallak. Épp lakást veszünk Cedar Rapidsben. Na mindegy, mennem kell, terhes vagyok. Később beszélünk?

– Gyűlöllek. – Hallom a hangján, hogy mosolyog.

– Én is szeretlek.

Lemegyek a metróállomásra, az arcomat kicsípte a hideg, és elképzelem a romantikus regényben szereplő változatomat – azt, aki úgy élné az életét, ahogy Steph mondja, aki visszafordulna, és megkérné Masont, hogy igyon vele valamit. Lehet, hogy nemet mondana, és akkor új edzőtermet kellene keresnem, lehetőleg egy másik országban. Vagy beleegyezne, de kiderülne, hogy egy seggfej. Vagy talán azt mondaná, hogy boldogan, és egy csodálatos estét töltenénk együtt, majd további csodálatos időket, amíg egy nap felébredve rájönnék, hogy visszavonhatatlanul megváltoztatta az életemet.

Megborzongok a gondolattól.

Amint a pufidzsekibe burkolt testemmel bedöcögök az imádott, kaotikus kis garzonomba, szoros egymásutánban két üzenet fut be a telefonomra. Mindkettő a szüleimtől, akik kétségtelenül ugyanazon ház két különböző sarkából írnak.

Apámtól: egy képernyőkép a két Six Flags-szezonbérletről, amit most vett nekünk, CSAK AZ IGAZIAKNAK felirattal és számos imádkozó kéz emotikonnal.

Anyámtól: már megy a szeretném, ha szeretnél. 413-as csatorna. igaz szerelem! miért nincs több olyan férfi, mint matthew mcdonahay? XO.

Nincs szívem ezredszer is emlékeztetni, hogy nincs kábeltévém, hogy az McConaughey, és hogy az „igaz” talán nem a legjobb szó egy hollywoodi romantikus vígjátékra. Töltök magamnak egy nagy pohár olcsó bort, és küldök a szüleimnek három-három emotikont (apának hullámvasút, anyának rózsaszín szív), és nem foglalkozom a kis perpatvaraikkal.

Végül is a szüleim a két legkedvesebb ember számomra a világon.

Ugyanakkor ők a két legkevésbé összeillő ember, akiket valaha ismertem.

Sosem voltam képes megérteni, hogyan kerültek össze – anya, a szentimentális romantikus és apa, az adrenalinfüggő. Soha nem értették meg egymást, nem érezhették, hogy a másik megérti őket.

Legalábbis addig, amíg én meg nem jelentem a színen. Mindketten rokon lélekre találtak bennem, vagy talán szándékosan neveltek így, mert nem volt hasonló gondolkodású társaságuk. Most már apámnak soha nem kell idegenek mellett ülnie az Eszelős Ciklonon, anyám pedig tudja, kit hívjon, amikor a Hallmarkon olyan filmek mennek, mint a Szerelmes őszi pulóverben, a Királyi karácsonyom vagy a Királyi pulóver őszi karácsonyra.

Így hát ülök a használtcikk-boltban vett kanapémon, nézem a Szeretném, ha szeretnélt, miközben hideg pizzát eszem, és bungee jumping túrát keresek, amire elmehetek, miután a jövő héten lejár a határozott munkaidős szerződésem. Kényelmesen, elégedetten és teljes békében az életem minden döntésével kapcsolatban.

Lám, ez a romantikus regények rajongóiról kialakult általános tévhit: hogy mindannyian reménytelenül szerelmesek vagyunk, és kétségbeesetten próbáljuk pótolni azt, ami hiányzik az életünkből. Nem az élet iránti lelki kielégületlenség alakítja az emberek műfajok iránti vonzalmát. Képzeljük el, ha minden, a polgárháborúról szóló könyvet olvasó apára úgy tekintenénk, hogy: Milyen szomorú, soha nem fogja megtapasztalni annak az izgalmát, hogy ő egy szépia tónusú, katonasapkát viselő férfi, aki leveleket ír a Drága Marthának, mielőtt meghal üszkösödésben egy sáros mezőn. Biztosan nagyon elégedetlen. Vagy ha a megrögzött fantasyrajongóknak azt mondanánk: Csak azért vagy keserű, mert te szeretnél uralkodni az összes gyűrűn vagy min.

A lényeg az, hogy néhányan a választott műfajt egyszerűen csak a való élet kiegészítőjének tekintjük, apró jutalom egy hosszú nap végén. Néhányunknak ennél több nem is kell, és képesek vagyunk fenntartani az egészséges határt a fikció és a valóság között. Mint én.

Legalábbis amikor józan vagyok.

Amikor már bennem van néhány pohár bor, és Matthew McConaughey épp elhagyta a menyasszonyát Jennifer Lopezért, minden lehetséges.

Csak táncolni akar vele, írom anyámnak egy sírós emotikon kíséretében.

Ő is rajzolt könnyekkel válaszol, de azok inkább nevetősek. Végül nem árulom el, hogy az arcomon legördülő valódi könnyekkel ülök, miközben lepereg a stáblista, és az üres borospoharat a mellkasomhoz szorítva, sírva éneklem a Love Don’t Cost a Thinget, egy olyan dalt, amelynek semmi köze a film témájához, de valahogy mégis mélyen megérint.

Ez a hátránya annak, ha valaki szigorúan csak mások szerelmi életét nézi. A romantikus regények és vígjátékok tökéletesen kielégítőek egészen addig, amíg egy rövid, nyers, általában alkoholos pillanatban egyszer csak nem azok.

Ilyen pillanatokban – amikor egyedül vagyok, már régóta nem csókoltak meg, és az olcsó bor valószínűleg halványbordóra festette a fogaimat – elhagy a józan eszem, és meghozom azt a szörnyű döntést, hogy újra letöltöm a társkereső alkalmazásokat.

Általában csak akkor használom őket, ha nem vagyok a városban. Leginkább, ha nem vagyok az országban. Ez remek módja annak, hogy ingyenes idegenvezetőt (vagy idegenvezetőt extrákkal) szerezzünk egy ismeretlen városban. Az én romantikus sztorijaim olyanok, mint a Jóbarátok epizódjainak listája – Az, aki megtanított búvárkodni; Az, akivel a kötélpályán smároltam; Az, akivel a Mall of Americában találkoztam –, és ez nekem megfelel így. Egyszerűen azon a listán nincs hely Annak, akivel egy városban élek, és talán többet akar egy kalandnál.

De néha, az alkoholos kétségbeesés ritka pillanataiban, ezt ideiglenesen elfelejtem. Megkérdezem magamtól, mi baj lehet abból, ha elbeszélgetek egy kedves helybeli férfival. Talán megpróbálkozhatnék az igazi randival. Lehet, hogy ezúttal másképp alakul.

Aztán, elkerülhetetlenül, visszatér a józan eszem és vele a páni félelem, ami addig nem enyhül, amíg nem mondom a srácnak, akivel csetelek, hogy bocs, valami közbejött, és nem törlök újra mindent.

Szerencsére a dolog ezúttal csupán kábé tíz percig tart. Azért, mert egy romantikus komédia hősét keresem, és helyette Brettet találom, a vezetői tanácsadót, aki csak azoknak a hőse, akik a nemi szerve látására vágynak.

Az, hogy nem nyitom ki azonnal az ablakot, és nem hajítom a telefonomat a folyóba, nem annyira az önuralmamnak köszönhető, mint inkább annak, hogy nem engedhetek meg magamnak egy folyóparti lakást. Ehelyett inkább a párna alá dugom, és morogva hátradőlök a kanapén, ahol végül elalszom az Öreglányokon.

Így kell lennie: nincsenek alkalmazások, nincs Brett, senki sem idegesít. Jobb ez így. És megjegyzem, hogy ezt ne felejtsem el.

Második fejezet

Ébredéskor két dolog egészen világos: egyrészt, hogy valamit elfelejtettem. Talán egy álmot vagy egy halványuló emléket, egy szót, ami a nyelvemen van. Minél jobban próbálom felidézni, annál mélyebbre merül a tudatalattimba.

Másrészt, hogy a tévé távirányítóján aludtam, amely beágyazódott az arcomba.

Korán van, a tél végi reggel ragyogó fehér fénye áttör a könnyű függönyön, miközben odakint egy magányos madár éles hangon ébresztő dalokat rikácsol. Az, hogy reggelente könnyen felkelek-e, közvetlen összefüggésben van azzal, hogy milyen élvezetesnek ígérkezik a nap, és ma fejfájással és nyolcórányi munkával kell szembenéznem a HillCare Healthnél.

Elkövetem azt a zöldfülűhibát, hogy a telefonomat böngészve próbálok magamhoz térni. (Ezt a baklövést minden reggel véghez viszem.) Nem tudom, miben reménykedem – talán, hogy találok egy e-mailt, amiben értesítenek, hogy az irodaház leégett, vagy egy hírt arról, hogy a közvetlenül a flakonból kiszippantott tejszínhab valójában egészséges. Ehelyett csak olyan hírek vannak, hogy A HATALMON LÉVŐK ROSSZ DOLGOKAT CSINÁLNAK, GYILKOSOK FLANGÁLNAK A VÁROSODBAN és ETTŐL MÉG MA IS BE KELL MENNED DOLGOZNI, ROXIE.

Bár tudom, hogy a napsütötte, kalandokkal teli napjaimnak a neonfényben végzett monoton munkám az ára, könnyű azt kívánni, hogy bárcsak a mindennapjaim kicsit jobban megfelelnének az ízlésemnek, mint a billentyűzet kopogtatása és az üzleti zsargon. Ám ennek megvan a maga hátránya. Egy olyan munkát, amelyik érdekel, nem tudnék könnyen otthagyni. Így, noha minden unalmas, szürke és monoton, csupán néhány hétig vagy hónapig tart. Aztán lejár a határozott idejű szerződésem, és a világ újra a lábam előtt hever. Könnyű megfeledkezni a lélekölő robotról, amikor sziklaugrásra vagy cápákkal való úszásra nyílik lehetőség.

Szóval felállok – bár inkább lecsúszom a kanapéról, mint a másnapos tészta –, bekapok egy ibuprofént, megpróbálom ledörzsölni a távirányító gombjainak nyomait az arcomról, és elkezdem a napot.

A tegnapi romantikázás nem tett jót a mai napnak. Ehhez képest az én életem úgy néz ki, mint egy reklám „előtte” része. Egy méretes fekete-fehér montázs kiömlött narancsléről és Tupperware-lavinákról, szürke latyakról az utcán és tömött metrókocsikról. Az utazásom egy pontján nekipréselnek egy elegáns öltönyt viselő, jóképű férfinak. Anélkül, hogy felemelné mogyoróbarna szemét a telefonjáról, kinyitja a száját, lágyan beleböfög az arcomba, majd hátat fordít.

Szeretném látni, ahogy Anna Matthews ezt megírja.

Az iroda sem jobb; nincs sok olyan romantikus vígjáték, amely egy időskori egészséggel foglalkozó cég marketingosztályán játszódik, és jó okkal nincs. Nem különösebben kedvelem a munkatársaimat, de ez nem annyira egy szexi, szenvedélyes gyűlölet, mint inkább irtózás attól, hogy Mitchet és Dereket kell hallgatnom, ahogy a „nőkről” panaszkodnak a társalgóban. A jelenlegi főnököm nem egy jóképű üzletember; ő Miranda, egy krónikus tollkattintgató, akinek egyenes vonalú apródfrizurája mintha mindig ingerülten lengene felém a HillCare siralmas közösségimédia-statisztikái miatt. Mintha én tehetnék arról, hogy az emberek nem özönlenek az Instagramra az időskori esések megelőzésével kapcsolatos tartalmakért.

Ez az a fajta nap, amelyik tele van olyan megbeszélésekkel, amik e-mailben is elintézhetők lennének, emberek zümmögnek a legfontosabb mutatókról, konverziós arányokról és teljesítési eredményekről, KPI-ről, CTR-ről és LMNOP-ről. Bólintok, amikor ők bólintanak, ráncolom a homlokom, amikor ők ráncolják, jegyzeteket készítek, amikből elkerülhetetlenül firkák lesznek. Az asztalomnál ülök. Számolom, mennyi idő még az ebédszünetig. Megpróbálom figyelmen kívül hagyni a szüntelen egérkattintgatásokat, a halk zümmögést és a szúrós szagot, amit annak a valakinek köszönhetünk, aki úgy döntött, hogy a mikróban melegíti a tilápiát.

A nap végére már tűkön ülök, alig várom, hogy elmenekülhessek. Így amikor végre öt órakor kilépek a házból, az egyetlen észszerű dolgot teszem: felszállok a metróra, és elvonszolom az elnyűtt önmagam a könyvtárba.

A bostoni közkönyvtár a kedvenc helyem a városban, és szerintem akkor is az lenne, ha nem lenne tele könyvekkel. Amint átléped a küszöböt, megszűnik a külvilág. Kissé mindig elakad a lélegzetem, amikor felmegyek az előcsarnok lépcsőjén, és átadom magam a látványnak – a kőoroszlánok, a mozaikos mennyezet, a márványoszlopok, amiket aranyba borít a gömblámpák lágy fénye.

Aztán ott van az udvar, egy nagy, nyitott tér kerttel, ahol szívesen sétálgatnék egy régenskori ruhában, a mellem a nyakamig felnyomva. Nagyon kényelmes, hogy a történelmi romantikus regények csak néhány teremmel arrébb vannak.

A polcokat átböngészve négyet választottam ki, plusz öt-hat harsány borítójú romantikus komédiát. Egyik kezemben, az állammal megtámasztva egyensúlyozom őket, míg a másik kezemmel minden rózsaszín, lila vagy mentazöld dolgot megfogok. Ha elég élénk színű ahhoz, hogy ellensúlyozza a napom szürkeségét, hazaviszem.

– Hölgyem, maximum öt könyvet tud kikölcsönözni.

Megfordulok, hogy vitába szálljak az illetővel, mivel korábban személyesen teszteltem a könyvtár tényleges hetvenöt könyves limitjét. Eközben a nehezen megtartott könyvhalom leomlik, és könyvek záporoznak körülöttem.

A védekezésem megtorpan. A férfi zöld szeme vidáman csillog trendi, kerek szemüvege mögött, az arcán ferde mosoly. Szőke haja kócos, az arca szeplős, a testtartása laza. Szemügyre veszem a gyapjúkabátját, kapucnis pulóverét, valamint a könyveket, amiket hanyagul tart az egyik kezében.

– Te nem itt dolgozol – állapítom meg.

– Elismerem. Csak tréfálkozom veled. – Félretéve a saját könyveit, lehajol, hogy segítsen összeszedni az enyémeket. Felvesz egy púderrózsaszín, puha fedeles kötetet, és hunyorogva szemügyre veszi. – Lehet, hogy ezért meg kell harcolnom veled.

– A könyvklubba kell – magyarázom sietve, és elveszem tőle a Te, én & Párizst. Utálom, hogy ezt csinálom, hogy ösztönösen megtagadom a kedvenc műfajomat csak azért, hogy a férfiak komolyan vegyenek. Mintha az egyetlen módja annak, hogy intelligensnek és tiszteletre méltónak tűnjek, az lenne, ha az általa választott könyveket olvasom. Komor, Komoly Könyveket, nagy K-val, valószínűleg olyan címekkel, mint Heroin, a kegyetlen szerető és Ó, milyen szomorú gondolkodó fehér férfinak lenni. – Mindegy, Reese Witherspoon szerint ez remek könyv.

– Ó, tudom én! Itt áll a borítón is. Igazából nagyobb betűkkel, mint a cím. – Valahogyan ezt mindenféle ítélkezés nélkül mondja. Hangja lágy, jóindulatú. Alkalmas lenne közszolgálati hangalámondásra. Feltolja a szemüvegét, nekem pedig furcsa remegés támad a mellkasomban, aminek valószínűleg semmi köze ehhez. – Segíthetek elvinni ezeket a pulthoz?

Felmérem, hogy vajon nem próbál-e valamilyen módon átverni. Talán ez az első lépés, a könyvek; a második lépés pedig a társadalombiztosítási számom.

– Cipelni akarod a könyveimet? Mint az ötvenes években az iskolában?

– Persze. És ha ez jól megy, talán továbbléphetünk valami – közelebb hajol, a hangja bizalmas suttogássá halkul – bugisabbra.

A dolog úgy ér, mint villám után a késleltetett dörgés: flörtöl velem. A könyvtárban. És elképesztően jóképű. Mi folyik itt? Ilyesmi csak könyvekben és filmekben történik, nem az én való életemben. Ez a két világ zavarba ejtő találkozása, mintha a biosztanárodat látnád a moziban vagy a bőrgyógyászodat Thaiföldön.

Oké, rendben. Ez annál egy kicsit bájosabb.

Gúnyosan ránézek.

– Rock and roll? Úgy nézek ki, mint egy ördögimádó?

Nevet – a hangja meglepő és meleg, amitől végigfut a borzongás a gerincemen.

– Jack vagyok – mondja, rám szegezve derűs tekintetét.

– Roxie.

– Mint a Chicago főszereplője, Roxie Hart – jegyzi meg, majd aggodalmasan hunyorog. – Nem fogsz megölni, ugye?

Elmosolyodom.

– Csak akkor, ha rászolgáltál.

Megengedem, hogy elvigye néhány könyvemet, csak azért, mert sok van, és még kinéztem néhányat. Ennek semmi köze az erős karjához, a gödröcskéihez vagy a nevetéséhez, ami a ruhaszárítón, nyári napokon finoman lengedező vászonlepedőkre emlékeztet.

Ő is szeretne csatlakozni egy könyvklubhoz, meséli. Régebben lelkes regényolvasó volt, de a négyéves alapképzés és a hároméves jogi mesterképzés alatt kijött a gyakorlatból.

– Egyszerűen nem volt rá időm – mondja. – Főleg, miután elkezdtem ügyvédként dolgozni az ifjúságvédelemben.

Hűha! Könyvimádó és a kiszolgáltatott gyermekek védelmezője? Az lesz a következő, hogy elveszett kiskutyákat ment meg.

– A többi időmben pedig önkéntesként dolgozom az állatvédő egyesületnél – teszi hozzá.

Oké, ez azért már bizarr.

Mindazonáltal, ahogy mondja, azon van, hogy visszataláljon az olvasáshoz. Felvonom a szemöldököm a vastag kötetek láttán, amelyekre a puha táblás könyveimet halmozta.

– És szerinted A hatalmas szürke semmi segít ebben?

– Tessék? – A homlokát ráncolja. Még homlokráncolás közben is mosolyog. – Úgy hallottam, hogy jó könyv.

– Én azt hallottam, hogy darabokra töri a szívedet, és az elolvasása után csak az árnyéka leszel egykori önmagadnak. De hát mindenkinek megvan a maga fétise.

Visszatérünk az udvari kerengőbe, ahol a halvány fényű függőlámpák aranyra festik az arcát.

– Akkor talán adhatnál egyet a tieid közül. Csak hogy tudjam, mit hagyok ki. – Finoman megérinti a halom tetején heverő élénksárga könyvet, Egy színjáték, amellyel számolni kell. – Ez szórakoztatónak tűnik.

Elmosolyodom, és védekezően elfordulok.

– Csak ha kicsavarod a kihűlt, élettelen kezemből. Hónapok óta várom, hogy elolvashassam. – Megállok egy kőpadnál, hogy átrendezzem a könyveket, és odaadom neki a Két „ha” a tengernél kopott példányát. – Próbálkozz inkább ezzel! Én már kétszer olvastam. Valószínűleg most már meg kellene vennem.

Miközben az előcsarnok felé tartunk, szemügyre veszi a borítót.

– Anna Matthews… Ismerősnek tűnik a neve.

– Ő a kedvencem. Próbáld meg úgy elolvasni bármelyik regényét, hogy közben nem teszed fel lazán a lábad, és neveted végig az egészet.

Óvatosan leteszi a könyveimet a pultra, majd közelebb hajol, és olyan halk hangon, amitől ismét libabőrös lesz a nyakam, így felel:

– Soha nem utasítok vissza egy kihívást.

Amikor Jackre kerül a sor, rávillantok egy kösz, örülök, hogy megismertelek mosolyt, és letáborozom az információs pult egyik sarkában, hogy összepakoljam a holmimat. Épp egy összegöngyölt vászonszatyrot húzok elő a kabátzsebemből, amikor egy elhaladó könyvtári dolgozó megbámulja a könyveimet.

– Á, egy rokon lélek! – csiripeli, türkizkeretes szemüvegén keresztül a Csak kettőnk köztre pillantva. – Imádom Anna Matthewst. Hallotta, hogy végre új regényt ír?

– Mi? – Előveszem a telefonomat, és sietve megnyitom Anna régóta alvó Instagram-oldalát. Tényleg van egy új bejegyzés: egy piros négyzet, amin a következő szöveg olvasható: MEGLEPETÉS. CSAK FIGYELJ… Alatta egy könyv emotikon és egy csendre intő arc.

Készítek róla egy képernyőképet, hogy később elküldjem Steph-nek, miközben fejben nagybetűs szövegek özönét fogalmazom meg, a táskámba tömöm a könyveket, és elindulok a kijárat felé.

Az ajtóban megtorpanok, ahogy meglátom Jacket. A táskám láttán leesik az álla.

– Egész idő alatt nálad volt az a böhöm nagy táska? – A fejét ingatja, és rosszallóan ciceg. – És én még azt hittem, hogy csak a könyvcipelő képességeim miatt volt rám szükséged.

Felnevetek.

– Az ember nem pakolja el a könyveket, mielőtt odaér a pulthoz, hacsak nem akar tolvajnak tűnni – mutatok rá. Kinyitja előttem az ajtót, és kilépünk a hidegbe. – Biztosíthatlak, hogy csak próbáltam tartani magam a házirendhez.

– Értem – bólint mímelt komolysággal. – És azért jöttél a hosszabb úton, mert…

– Mert az udvar a könyvtár legszebb része, és soha nem megyek el innen úgy, hogy át ne vágnék rajta.

– Helyes – mondja. Újra megjelenik az a gödröcske az arcán. Az ilyen féloldalas mosolyt én betiltanám. – Nem azért, mert élvezted a társaságomat.

– Nem! – Ez valami védekező hápogásnak hangzik, de aztán a szeme körül megjelenő derűs ránc láttán megadom magam. – Úgy értem, nem voltál a legrosszabb társaság – ismerem el.

Kiszélesedik a mosolya, majd körülnéz, és szinte szégyenlős arcot vág.

– Gondolod, hogy valamikor a közeljövőben lehetnék megint nem a legrosszabb társaság? – kérdezi. – Netalán holnap este?

Netalán. Anna Matthews kedvenc szava. Na, ez bizarr.

Úgy meredek rá, mintha ógörögül beszélt volna hozzám. Hogyan lehetséges, hogy az elmúlt tíz órát azzal töltöttem, hogy romantikus regényekkel vetettem össze a szánalmas napomat, erre most egy szinte túlságosan is tökéletes, ijesztően Matthews-szerű ismeretlen kerül az utamba? Ez már-már zavaró, mintha egy idegenekkel teli szobában azt gondolnád, hogy ha tudnátok olvasni a gondolataimban, és akkor valaki tényleg megtenné.

Megköszörülöm a torkom.

– Én, öhm, nem igazán…

Összehúzza a szemét – nem a szemembe néz, hanem valahová a vállam közelébe –, és hozzám hajolva félbeszakít.

– Van egy kis… – Elakad, miközben végigsimítja a karom, amitől négy réteg ruhán keresztül is azonnal libabőrös leszek. Lenézve még pont látom, ahogy lila csillámpor hullik a kabátomról, felragyogva az utcalámpa fényében.

Ha korábban hevesen kalapált a szívem, most megállt.

Mintha egy kaleidoszkópszerű alagútba néznék, minden visszatér, szédítően visszhangozva a fülemben.

Jeges szél. Valószerűtlen szempár. Egy bankjegy.

Bárcsak én lehetnék Anna Matthews következő főszereplője!

A kívánságod az ajándékom.

Hallottad, hogy végre új könyvet ír?

Nem.

Nem lehet. Ugye?! Persze hogy nem!

A Kalapos egy kalapot viselő fickó, aki úgy tesz, mintha kívánságokat teljesítene, és ennyi. És még ha neki és a furcsa, örvénylő szemének lenne is valami elképzelhetetlen varázsereje, én csak vicceltem. Az nem számít.

Nem számíthat.

– Megmondom, mi lesz – szól Jack. A mobilomért nyúl, amit még mindig a kezemben szorongatok, én pedig, még kábultan, hagyom, hogy elvegye. – Beírom ide a számomat. Aludj rá egyet, és holnap este tudasd velem, hogy akarsz-e itt találkozni. Nyolc óra jó lesz?

Nem tudok beszélni, sem mozogni. Bénultan állok, amíg ő a telefonomon pötyög, és a képernyő halvány fénye játszik az arcán. Még akkor is, amikor visszaadja, és jó öt másodpercig a levegőben tartja közöttünk. És még akkor is, amikor a tehetetlenségemen nevetve megfogja a kezem, és ráhajtja az ujjaimat a mobilra.

Létezik olyan, hogy éber alvásparalízis? Ha igen, akkor én abban szenvedek.

A válaszomra várva felvonja a szemöldökét.

– Oké – felelem, szándékom szerint nyugodtan és közömbösen, de a hangom inkább olyan, mintha lenyeltem volna egy csomó pillangót.

A keze még mindig a telefonomat markoló kezemen van. Tuti, hogy a pulzusom kékre-zöldre veri a tenyerét.

– Akárhogy lesz is – mondja, a szemembe nézve –, nagyon örülök, hogy megismertelek.

Nagyon örülök. Az ő szájából nem egy elcsépelt közhelynek hangzik. Mintha ő lenne az első, aki ezt mondja.

– Aha – felelem, és csak a kezemre kulcsolódó ujjaira tudok koncentrálni.

Épp addig marad így, hogy megszokjam a helyzetet, aztán elhúzódik, fagyos kezem immár haszontalanul lóg a levegőben.

– Jó éjt, Roxie! – Vigyorogva hátralép és megfordul, hogy visszatérjen oda, ahonnan jött.

Azt hiszem, én is jó éjt kívánok neki, de lehet, hogy csak gondolom, miközben a távozó alakját bámulom, mint egy rajzfilmfigura a spirál alakú szemével.

Amikor magamhoz térek, és elindulok a metróállomás felé, egyetlen cél lebeg a szemem előtt.

Holnap megkeresem azt az istenverte Kalapost.

Harmadik fejezet

Bostonban sétálva számtalan színes figurával találkozik az ember – előadóművészekkel, koldusokkal, tanítókkal vagy a három szabad kombinációjával. Ott van például az a fickó, aki némi borravalóért kis dalokat improvizál a járókelőkről. A vörös kabátos régi korokat idéző színész, aki mogorva képpel és szörnyű brit kiejtéssel járőrözik a Szabadság-ösvényen. Vagy a Geoff Potts és Senki Más, egy vidám egyszemélyes zenekar, aki egyszerre kábé hatvan hangszeren játszik.

Ám szándékosan rátalálni egy konkrét személyre eme figyelemre méltó figurák közül nem könnyű feladat. Különösen akkor, ha csak harmincperces ebédszünetem van, és csupán egy homályos, ködös emlékem. A kapuban, ahol Kalapossal találkoztam, nem áll senki, és az utcán sem látom sehol. A közelben senkinek sincs egynél több kalapja.

Elindulok a Public Garden, a turisták és az utcazenészek kedvelt helye felé. Nincs szerencsém. Az általában nyüzsgő utak ma csendesek, egyetlen utcazenészt sem látni. Csupán egy elegáns, szőke kontyos idősebb nő ül unott arccal egy retró stílusú bőröndön, a gyaloghíd mellett. Csak amikor elmegyek mellette, veszem észre a fényes tehénkolompot a tökéletesen ápolt kezében, és a mellette álló, érmékkel teli kristálytálat. Szóval ő is utcaművész.

Nem tudom, van-e valami szakmai hálózata ezeknek az embereknek, vagy zord riválisokról van szó, akik nem merik kimondani egymás nevét, de mindjárt kiderítem.

– Elnézést! – lépek oda a csinos nőhöz. Nem vesz rólam tudomást. – Kicsi rá az esély, de keresek valakit, aki teljesíti a kívánságokat…

– Hát nem mindannyian azt tesszük? – kérdi monoton szláv akcentussal.

– Nem, én egy konkrét személyt keresek – pontosítok. – A minap futottam össze vele az utcán. Kalap, hosszú szakáll, furcsa szempár. Véletlenül nem látta ezt a férfit?

Sóhajt.

– Az illetőt.

– Tessék?

– Az illetőt, drágám. Láttam az illetőt. Sosem tudhatjuk biztosan.

Ezzel ez a nő felemeli a kezét, és lejjebb tolja a látványos macskaszem napszemüvegét, én pedig majdnem elájulok. Egy döbbenetes, örvénylő, jeges szempár mered rám egy teljesen közönyös arcból.

– Ta-damm!

De ez nem lehet ugyanaz a személy. A legtehetségesebb sminkescsapat sem lenne képes ilyen tökéletes átváltoztatásra. A hajszín, az arcszín, a csontszerkezet – minden más. Minden, kivéve azt a lehetetlen szempárt. És mégis, ahogy itt állok az igéző tekintete fogságában, valami azt súgja, hogy a Logika és Ész vonata már rég elment nélkülem.

– Maga az…? – dadogom. – Maga a kívánságteljesítő?

– Ma nem – közli tárgyilagosan, visszatolva a napszemüvegét. Felemeli a kolompot egy közeledő turistacsoport felé. – Ma az időjárásért felelek.

Összerezzenek a hangos kolompolásra, amit azonnal követ az akcentussal beszélő hang, ami mindenkihez szól és senkihez sem.

– Mindjárt… – Megremeg, majd az egyik vörös körmű ujjával megérinti a magas járomcsontját, és gúnyosan elmosolyodik azon, amit ott talál. Újabb fáradt sóhaj. – Eleredt az eső. – Üres tekintettel néz rám. – A francba! Sokkal kevésbé lenyűgöző, amikor a csapadék megelőz.

Egy pillanatig rám bámul, majd újra felsóhajt.

– Van valami kérdésed, drágám? Tizenhárom perc múlva zuhogni fog. Addigra szeretnék valahol egy margaritával a kezemben ülni.

Megköszörülöm a torkom, mintha ez segítene kitalálni, hol is kezdjem. Már a gondolat, hogy kimondom, olyan nevetségesnek tűnik.

– Nos, a minap azt kívántam…

– Hogy te légy a következő Anna Matthews-könyv főszereplője – mondja az előttem álló különös személy, miközben a feje tetejére tolja a napszemüvegét. – A következő dolog, amire emlékszel, hogy Anna bejelenti az új kötetét, téged pedig levesz a lábadról egy „túl jó ahhoz, hogy igaz legyen” jóképű állatorvos, könyvesboltos vagy egy kitalált európai ország hercege. És most azon tűnődsz: Hogy lehet ez? Mi történik? Válaszokra van szükségem. Közel járok az igazsághoz?

Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy megállt a szívem.

– Azt hittem, ügyvéd – mondom rekedten.

Nagyot sóhajt, és egy vidámparki alkalmazott lelkesedésével, aki elsorolja a biztonsági szabályokat, belekezd:

– Ami történik, az az, hogy teljesült a kívánságod. Te vagy Anna Matthews új hősnője. Bármin is dolgozik éppen – a történet, a szereplők, a párbeszédek –, mind életre kel körülötted. Ha szerelmi történetet ír, szerelmi történeted lesz. Ha lottónyereményről ír, gratulálok, ideiglenesen gazdag vagy.

– Ideiglenesen?

Megvetően felnevet.

– Ez nem örökre szól, babám! Nem olvastad a Hamupipőkét? Amikor Anna leírja, hogy VÉGE, a hintód visszaváltozik tökké. A történet addig folytatódik, amíg véget nem ér, aztán minden eltűnik, és az életed visszatér a normális kerékvágásba. Ta-damm. – Leereszti a tekintetét, hogy megvizsgálja a körmét, majd hozzáteszi: – Hacsak nem halsz meg. Ez olyan, mint egy álom: ha álmodban meghalsz, akkor meghalsz a valóságban is.

Az eső jegessé válik. Elcsukló hangon kérdezem:

– Hacsak nem halok meg?

– Nyugi, édesem! Anna Matthews romantikus regényeket ír, nem? De ezt mindig el kell mondanom. Meglepődnél, ha tudnád, hányan kívánják a Jurassic Parkot vagy a Nagy Melaszáradást.

– De ezt nem értem – mondom. – Hogy lehetek egy regény szereplője, amikor valós, élő ember is vagyok? A valódi életem szünetel? Minden, amit mondok, csak a könyvben szereplő párbeszéd?

A túlvilági elhúzza a száját, leteszi a tehénkolompot, és elővesz egy már meggyújtott cigarettát a kabátja zsebéből.

– Nyugalom. A fikció nem írja felül a valós életedet, hanem párhuzamosan fut vele. Még mindig önmagad vagy, és még mindig szabad akarattal rendelkezel. A cselekményhez való százszázalékos ragaszkodás valószínűtlen; a történet egyszerűen alkalmazkodik a döntéseidhez. Volt egy hölgy, aki a Büszkeség és balítéletben szeretett volna szerepelni, és adott Mr. Darcynak egy Xanaxot. Végül az a történet nagyon máshogy alakult. – Elréved, mintha kísértené az emlék.

Vadul kalapál a szívem, ahogy tudatosul bennem a helyzet valósága. Őrült Szem szerint Anna Matthews éppen most írja a történetemet Jackkel. Ha nem tudok túljárni az eszén, az életem hamarosan nagy ívű gesztusok és szerelmi vallomások aknamezejévé válik.

Nevetséges lenne elhinni. És valahogy ugyanolyan nevetségesnek tűnik nem hinni benne, vagy akár csak fontolóra venni. Mintha két lábbal a földön állva azon tűnődnék, hogy hiszek-e a földben.

Ez azonban nem jelenti azt, hogy ennek tetszenie kell.

– Hogy lehet ez… – dadogom. – Hogy lehet, hogy maga… Ki maga?

Megvonja a vállát, és hosszú slukkot szív a cigarettájából.

– Néha ez vagyok. Néha az. Havonta egyszer-kétszer beugró pincér vagyok a Dick utolsó menedékében. Bárhová megyek, ajándékokat adok az embereknek. Kívánságokat, átkokat. A jelenlétemet. Amit akarok. – Lusta mozdulattal visszateszi a napszemüvegét, és rám néz. – Szerencsésnek tarthatod magad, drágám. Az Ajándékozó teljesítette az egyik kívánságodat. – Drámai mozdulattal kíséri a kijelentést, széttárt karral, mintha varázsolna.

Pislogok.

– Az Ajándékozó? Nem Adományozó?

– Azt elvették.

Az érzés, ami elönt, nem a hála, hanem a felháborodás. Ez a személy lehetetlen varázserővel rendelkezik? Rendben. De ez nem jogosítja fel arra, hogy beleavatkozzon mások életébe.

– Miért? – kérdezem. – Miért tenné meg?

– Egyszerű – feleli, leverve a hamut a cigarettájáról. A hamu lila csillámmá változik a levegőben. Hát persze! Mi mássá?! – Mert kívántál valamit, nekem pedig kedvem volt teljesíteni.

– Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy egy jobb lakást és egy menőbb állást is kívántam.

Elutasítóan legyint.

– Lakás meg munka. Unalmas. Van egy jó kívánságod. Miért panaszkodsz? Ajándék lónak ne nézd a fogát, ugye? Végül is nem volt kötelező teljesítenem a kívánságodat. Intézhettem volna úgy is, hogy az életed némafilmmé változzon, és akkor hol lennél? Nem fecsegnél itt összevissza a fülembe. Lehet, hogy hibát követtem el.

A torkomon akad a válasz. Jobb nem megharapni a kezet, amelyik varázslatos lila csillámot szór rád.

– Én… – Megrázom a fejem, hogy kitisztuljon. Nagyokat lélegzek. Be. Ki. – Rendben. De… most mit csináljak?

Felemelt ujjával csendre int.

– Ide figyelj! Én az Ajándékozó vagyok. Nem a Problémamegoldó. Nem a Kívánságok Logisztikai Tervezője. Menj, és hagyd, hogy a romantikus komédiád valóra váljon. Őszintén szólva, nem kell egy mindentudó misztikus lény ahhoz, hogy ezt kitaláld, mégis itt vagyok, és elvégzem helyetted az összes munkát. Most pedig… – Egy kézmozdulattal elhesseget, és felveszi a tehénkolompot.

Vonakodva indulok tovább, valahogy egyszerre minden a helyére került, és mégis jobban össze vagyok zavarodva, mint valaha. Zúg a fejem, a lehetetlen, a valóságos és a nevetséges közti határok elmosódnak. Valahol a káoszban ott egy csipetnyi bosszúság, hogy a következő Anna Matthews-regény el lesz spoilerezve, mert már átéltem. És valahol máshol ott van a kínzó érzés, hogy több kérdést kellene feltennem.

– Várj! – kiáltom visszafordulva.

De nincs ott senki.

Aztán egy közeli fa mögül hangos, horkantó nevetés hallatszik. Az Ajándékozó kilép, rázkódik a válla a röhögéstől, kezében ott a bőrönd és a tehénkolomp.

– Látnod kellett volna az arcodat! Sosem lehet megunni ezt a trükköt. Na mindegy, igen. Elfogadok borravalót a Cash Appen keresztül. Pápá, drágám!

Közeledik a nyolc óra, a lakásomban kábé négyszáz négyzetméternyi felpróbált és elvetett ruha hever, én pedig teljesen kiborultam.

Ma délután, az Ajándékozóval történt találkozás után visszafelé tartva, döbbent kábulatban azt írtam Jacknek: Ott leszek.

Aztán a munkaidő hátralévő részét azzal töltöttem, hogy a Google-ön azt kerestem, hogyan lehet visszavonni egy SMS-t.

Egész este a döntéshozatal émelyítő hullámvasútján ültem, fel-alá járkáltam, és magamban motyogtam.

Nem mehetek el. Ez hülyeség.

El kell mennem. A romantikus regények szerelmesei közül hány ölne egy ilyen lehetőségért? Tartozom ezzel a műfajnak. A rajongóknak. A világnak.

Minden ruhámat felpróbáltam, és minden elvetett darab után dacosan visszavettem a melegítőgatyámat.

Annyiszor frissítettem Anna Matthews Instagram-oldalát, hogy azt hiszem, tönkretettem. Nincs új bejegyzés, csak azok a ravasz emotikonok és az a gúnyos CSAK FIGYELJ… felirat.

– FIGYELEK! – emlékszem, hogy ezt kiabáltam a telefonomnak. – ENNÉL JOBBAN NEM IS FIGYELHETNÉK!

Mi történik, ha nem megyek el? Jackkel akkor is folyton összefutunk majd? Tönkreteszem az egészet, magamra idézem az Ajándékozó haragját, és csirkévé változtat, vagy valami ilyesmi? Tényleg olyan rossz lenne csirkeként élni?

Mi van, ha mégis elmegyek? Hogyan készüljek fel egy olyan randira, ami kitalált, mégis valós? Mit vegyek fel? Fessem be a hajam? Vagy legalább vágjam le? A romantikus komédiák hősnői mindig bájos, rövid frizurával jelennek meg.

– ÁÁÁ! – kiáltok a fürdőszobatükörben lévő tükörképemre, amikor egy hirtelen jött tiszta pillanatban ráébredek, hogy fél milliméter választ el attól, hogy levágjak egy sötét, hullámos tincset a hajamból. A mosdóba dobom az ollót, és hideg vizet fröcskölök az arcomra. Aztán rájövök, hogy már sminkeltem, és most kezdhetem elölről.

Nos, ennyi volt. Nem fogom. Az senkitől sem várható el, hogy kétszer sminkeljen.

A hátam a falnak vetve, kétségbeesetten lecsúszom a földre, és azt gondolom: Hű, ez milyen drámai – tényleg én vagyok a főszereplő. És ott, a csempézett padlón végre kifújom magam, és átgondolom a dolgokat.

Általában nem szoktam akkora feneket keríteni a dolgoknak. De láttam már, hogy megy ez. A barátaim gyakran sírtak a vállamon a kollégiumi hálók fürdőszobáiban. Kétszer próbáltam lebeszélni Stephet, hogy a szakítás után levágassa a haját, aztán hazudnom kellett neki arról, hogy az új frizura tökéletesen illik az arcformájához. És akkor ott vannak még anya romantikus tanácsai – mindegyik egy alig burkolt tanmese, mint például, hogy találj valakit, aki virágot vesz neked, vagy ha az esküvődön meggondolod magad, ne hezitálj, csak fuss.

Ha van valami, amit megtanultam a valódi szerelemről, az az, hogy véget ér. Rossz véget. Persze képzelem, hogy az elején gyönyörű. De aztán? Nem csak arról van szó, hogy egyedül maradsz. Ismerem az egyedüllétet, nem is olyan rossz. De ha hozzávesszük az emlékét annak, milyen volt szerelmesnek lenni, az egyedüllét magánnyá válik. Vagy úgy végzed, hogy leragadsz valaki mellett, akivel így is magányosnak érzed magad, ami még rosszabb lehet.

De ez a dolog Jackkel… Ez nem érhet így véget. Ennek lejárati dátuma van, narratív íve egy megígért befejezéssel. Tegyük fel, hogy ma este találkozom vele, belemegyek a dologba, és hagyom, hogy a történet kibontakozzon. Minden olyan kitalált, édes semmiség, amitől ájuldozni szoktam, megtörténne velem. Romantikus lenne, és tökéletesen kiszámítható, aztán minden baj nélkül véget érne. Mint egy szerelmi nikotintapasz vagy egy harmincnapos ingyenes próbaidőszak, amihez nem kell megadni a hitelkártyaadataimat.

Mindezt átélhetném, csak egyszer, csak hogy kivessem a szervezetemből. Csak hogy tudjam, milyen.

Soha többé nem kellene ezen töprengenem.

Gyorsan felállok, és odamegyek a tükörhöz, hogy megigazítsam a sminkemet, mielőtt inamba száll a bátorságom. Áttúrom a ruhakupacokat, farmert, egy trikót és a kedvenc túlméretezett blézeremet keresem. A legszükségesebbeket a zsebembe gyömöszölöm, nem kell se táska, se rendes kabát, nem hagyok több időt magamnak arra, hogy gondolkodjak, és kilépek az ajtón.

Egy kicsit reménykedem abban, hogy a könyvtár lépcsőjén majd nem vár senki. Ott fogok állni, ostobán és egyedül, a hiszékenységemnek köszönhetően megalázva. Aztán valahonnan előugrik Jack, az úgynevezett Ajándékozó, és valószínűleg egy kamerás stáb is, és hisztérikusan röhögnek majd azon, hogy mekkora idióta vagyok.

De amikor befordulok a sarkon, ott van, pont, ahogy mondta. Az egyik szobornak támaszkodik, a lehelete párafelhő a levegőben. Meglát, integet, és kész. Az utolsó kétségem is szertefoszlik, és elfog a bolondos izgalom.

– Nocsak, nocsak – mondja, ahogy odaérek. – Csak nem a Könyves Lány az?

Meglepetten felnevetek. Ha tudná…

Lezseren megölel, én pedig természetesen nem próbálom megszagolni, mégis megteszem. Olyan illata van, mint… nos, fogalmam sincs, milyen, de finom. Valami fűszeres? Egy kicsit földes? Hirtelen nagyon kíváncsi vagyok, hogy Anna Matthews hogyan fogja leírni. A főszereplői mindig olyan illatokba burkolódznak, mint a füstölt cédrus, szantálfa és meleg flanel.

Megszakítom a gondolatmenetemet, és elhúzódom Jacktől, mielőtt aktívan szaglászni kezdeném. Lazának kell maradnom. Azt képzelem, hogy ez egy kicsit olyan, mintha azzal a hírességgel randiznál, akibe bele vagy zúgva, miközben úgy teszel, mintha soha nem lett volna kint a posztere a faladon.

– Hová? – kérdezem olyan könnyedén, amennyire csak telik tőlem. – Szusi? Indiai? Fura kézműves corndogozó?

Csintalanul megvillan a szeme, miközben a szobor mögé nyúl valamiért.

– Csábító – mondja. – De volt egy jobb ötletem.

– Létezik jobb ötlet egy kézműves corn dognál?

Rám mosolyog azzal az idétlen mosolyával, és előhúz egy régimódi piknikkosarat. Fonott kosár, piros kockás anyag meg minden.

– Van kedved egy kis kalandhoz?

Ó, ez jó!

– Mindig – felelem.

Int a fejével, jelezve, hogy kövessem, majd elindul felfelé a lépcsőn, a sötét könyvtár felé. A sötét, bezárt, záróra utáni könyvtár felé. Kezdem azt gondolni, hogy kettőnk közül ő az, akinek téveszméi vannak, amikor könnyedén kinyitja a vasrácsos ajtót, majd kikopog egy ritmust a belső ajtó üvegén.

– Ismerek egy fickót – mondja, ravasz pillantást vetve rám. Az ajtó nyikorogva kinyílik, egy szikár, ősz hajú férfi nyitja ki, az arcán mindentudó mosollyal és a nyakában lógó bostoni közkönyvtáras névtáblával.

– Kösz, haver! – veregeti meg Jack a vállát. Vajon mennyire kell törzsolvasónak lenni ahhoz, hogy valakinek legyen egy belsős cimborája? Vagy titokban milliomos? Ez is egy olyan könyv?

Miközben a könyvtáros bezárja mögöttünk az ajtót, áhítattal bámulom a hatalmas előteret, amely sötét és csendes, akár egy sírbolt. Még soha nem láttam ilyennek. Jack odalép mellém.

– Imádom ezt a helyet! – sóhajtok. – Olyan, mint a könyvmolyok temploma.

– Hm. – Az egyetértő halk hümmögése akár az enyhe szellő a bőrömön. – Eltekintve attól, hogy sosem működött a kémia köztem és a templomjárók között.

– Ehhez nem tudok kapcsolódni. Nem volt olyan ministránsfiú, akibe a kamasz Roxie ne lett volna szerelmes.

Elmosolyodik, a vállával meglöki a vállamat, majd átvezet a hallon.

Ha bármilyen illúzióm lett volna arról, hogy ez a való élet, az udvaron ránk váró látvány eloszlatja. Egy bisztróasztal áll ott székekkel, a közepén gyertya pislákol, mellette minimalista fűtőtest. A felső szint lekapcsolt lámpái mellett az éjszakai égbolt mintha rohanna, hogy találkozzon velünk.

Ez még egy romantikus regényben is túl tökéletes. Azok soha nem kezdődnek úgy, hogy egy tökéletes randi gördülékenyen folytatódik egy tökéletes kapcsolattal; mindig van valami bökkenő. Együtt töltünk egy varázslatos éjszakát, aztán elkezdek a következő munkahelyemen dolgozni, és kiderül, hogy ő a főnököm. Vagy lehet, hogy egy elhivatott filmszínész, aki egy szerepre készülve udvarol nekem, de közben véletlenül belém szeret. Így vagy úgy, mindennek egy kicsit szét kell esnie, mielőtt újra összeáll.

De a francba, micsoda látványos kezdet!

– Bemehetünk, ha túl hideg van – mondja Jack. – Az egész hely a miénk. De gondoltam, ez jó móka lesz. Takarókat is hoztam.

Lehet, hogy a levegő hideg, de nem tud versenyezni a rám telepedő meleg, ragyogó érzéssel.

– Ez őrület – suttogom. Egy részem még mindig nem tudja elfogadni. Mintha túl drága ajándék lenne, és most vissza kellene utasítanom. De még ha akarnám, sem tudom, hogy képes lennék-e rá.

És amikor még a kezét is nyújtja, eldöntöm, hogy nem is akarom.

– Mehetünk?

Megfogom a kezét.

– Igen, azt hiszem.

A bortól és nevetéstől feldobva védem a Két „ha” a tengernélt Jack könyörtelen kritikájával szemben.

– Nem, pont ez a lényeg! – mondom. – Ellenségekből szerelmesek lesznek. Arról szól, milyen erős érzés, amikor az emberek, miután látták egymás legrosszabb oldalát, egymásba szeretnek. Ráadásul fülledt. Nagyon vékony a határ a gyűlölet és a szexuális vonzalom között.

Anna Matthews regényéről beszélgetünk egy Anna Matthews-regényben. Nem tudom, ez hogyan működhet, de remekül érzem magam, és nem is töprengek tovább rajta.

Jack mosolyog, miközben brie-t ken egy kekszre.

– De kizárt, hogy a nő ne vette volna észre, hogy beleszeretett a pasasba. Amikor mindig azt mondogatta: Pfuj, utálom azt a szexi mosolyt. Le fogom törölni az arcáról. A számmal.

– Csak azért akarok hozzámenni, hogy közvetlen közelről tehessem tönkre az életét – teszem hozzá, megemelve a poharamat. – Ez az igazi jó cucc.

Nevet, majd megvonja a vállát.

– Csak azt gondolom, hogy van valami abban, ha az ember már az elejétől fogva kimutatja, hogy kedvel valakit.

Iszom egy kortyot, élvezem, ahogy belülről átmelegít.

– Úgy érted, hogy huszonnégy óra alatt elolvasod az illető kedvenc könyvét, hogy a randin vitázhassatok róla?

Csintalanul rám villantja a szemét.

– Igen, ebben van valami. – Közelebb hajol, és suttogva hozzáteszi: – Én tíz óra alatt olvastam el.

Ekkor rájövök, hogy mindez – a felvágottak, a gyertyafény, a titokzatos éjszakai bejárás a könyvtárba – eltörpül e mellett az egyetlen egyszerű cselekedet mellett.

Természetesen az sem ront a helyzeten, hogy ilyen varázslatos környezetben vagyunk. Ámulva szemügyre veszem az udvar fényes boltíveit és halvány kőfalait, majd visszafordulok Jackhez.

– Azt mondtad, hogy az egész hely a miénk?

Bólint.

– Miért? Mire gondolsz?

Elvigyorodom.

– Mikor bújócskáztál utoljára?

A legfelső emelet alapos átfésülése, bár eddig eredménytelen, önmagában is izgalmas. Az éjszaka tiltott labirintussá változtatja a könyvtárat, könyvek és elhagyatott íróasztalok katakombájává. Az utca fényei beáradnak a magas, rombuszosztatú ablakokon, átszőve az árnyékokat. A dráma annyira kézzelfogható, hogy úszni tudnék benne.

Hogy a legjobbat a végére tartogassam, csak most érek a boltozatos mennyezetű, pompás olvasóteremhez. Halk susogás hallatszik bentről, és a gerincemen végigfut a várakozás borzongása.

Nyikorogva kinyitom a nehéz faajtót, és belépek.

– Hellóóóó… – A hangom belehasít a csendbe, és végigvisszhangzik a teremben, lecsúszva a fenséges íróasztalokról és a zöld olvasólámpákról.

Ahogy beljebb lépek, megbotlom valamiben, és a sötétben hunyorogva meglátom a könyvet a padlón. Van egy másik is közvetlenül mögötte. És még egy, és még egy – kanyargós ösvényt alkotnak egy beugróba, amelynek faragott polcai elkerítik a terem túlsó végét. Követem a könyveket egy polcig a sarokban, ahol a holdfény több sor egyforma tudományos könyvet világít meg – és egy olyat, amelyik némiképp különbözik a többitől. Puha fedeles könyv, beékelve a sorba. Kiveszem. Két „ha” a tengernél.

– A te bújócskaszabálykönyved sokkal bonyolultabb, mint az enyém! – kiáltom.

Egy gyengéd érintést érzek a vállamon, mire meglepetten és felvillanyozva megpördülök. Jack az ezüstös fény lágy ölelésében úgy áll ott, mint egy pulóveres könyvtári álom. Nem vagyok benne biztos, hogy látom a szégyenlős mosolyát, vagy inkább csak érzem.

– Szia!

– Szia! – mondom. – Tudod, neked kellett volna elbújnod. Nem megtalálnod engem.

Közelebb lép.

– Nos, örülök, hogy megtaláltalak.

A tölgyfa polcokig hátrálok, amíg a könyvgerincek az enyémhez nem nyomódnak. Felgyorsul a lélegzetem, miközben Jack kétoldalt a vállam mellett elnyúlva a polcnak támaszkodik, és az arcán mindentudó mosollyal ketrecbe zár.

Biztos vagyok benne, hogy érzi a szívverésemet, ahogy az megremegteti a közöttünk lévő kevéske levegőt.

– Én is örülök – mondom halkan.

Olyan lassan hajol előre, hogy alig bírom elviselni, de aztán az érzés, ahogy az ajka megsimogatja az enyémet, megéri a gyötrelmes várakozás minden egyes másodpercét. Gyengéden felemeli az állam, én pedig felnyúlok, hogy közelebb húzzam, elmélyítve a csókot. Egy sötét, mesteri képzelet, színtiszta varázslat ugrik le a lapról, egyenesen a vérkeringésembe.

Még soha életemben nem csókoltak meg így. Az izgalom végigjárja az egész testemet, az idegeim hol izzadnak, hol besülnek, akár egy lézerharcban. Elveszítem az idő-, a tér- és mindenféle érzékemet, ahogy a szája újra és újra az enyémet követeli. Elveszítem önmagamat. Olyannyira, hogy minden figyelmeztetés nélkül valami reménytelenül közhelyes dolgot teszek, amiről nem is hittem, hogy a valóságban létezik: szó szerint elgyengül a térdem. Sőt, teljesen feladja.

Olyan hirtelen csúszom le a földre, hogy nevetőgörcsöt kapok, egy súlyos puffanás visszhangzik a fülemben és vibrál a hátamon. Aztán csak csend van. Felnézek Jackre. Szeme árnyékos, olyan tekintettel néz rám, amit csak hitetlenkedőnek tudnék leírni.

Tekintetem követi a nyaka erőteljes vonalát, végigsiklik a széles vállán és izmos karján, amíg meg nem látom a kezét, ahogy a könyvespolcot markolja fölöttem.

És a polcba döfött kést, pontosan ott, ahol fél másodperccel azelőtt a mellkasom volt.