részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michel Bussi: Le temps est assassin

Copyright © Michel Bussi et Presses de la Cité, un département de Place des Editeurs, 2016.

Extraits de Mala vida (page 7.), Jose-Manuel Chao, PATCHANKA, BMG RIGHTS MANAGEMENT (France), 1988.
Dialogues extraits du film Le Grand bleu réalisé par Luc Besson (page 215., 274., 340.) © 1988, Gaumont
Remerciements à M. Luc Besson et Gaumont
All rights reserved.

borító terv © Hachette Book Group

Hungarian translation © Bíró Péter, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 322 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

A kamaszkori barátoknak, akik egy életen át velünk maradnak

1.

Arcanu-birtok, 1989. augusztus 23.

– Clo! Clo!

Tú me estás dando mala vida

– Clo!

Clotilde lassú, kényszeredett mozdulattal levette a fülhallgatóját. Manu Chao és a Mano Negra rézfúvósainak a hangja alig valamivel hangosabban ciripelt a forró kövek között, mint a kabócák a birtok kőfalainak a túloldalán.

– Mi van?

– Indulunk…

Clotilde nem mozdult a helyéről, csak nagyot sóhajtott. Egy félbe vágott fatörzsön ült. Kényelmetlen volt, de nem törődött vele. Szerette ezt a laza, már-már provokatív testhelyzetet. A kövek, amiknek támaszkodott, a hátába vájtak a vászonruhája alatt, a göcsörtös fa pedig nyomta, dörzsölte a fenekét, a combját, ahogy lábával követte a fúvószene ritmusát. A füzete az ölében, az ujjai között egy toll. Összegömbölyödve ült. A gondolatai valahol egész máshol jártak. Szabad volt; tökéletes ellentéte a merev, karót nyelt és mindig kimért korzikai családjának. Feljebb tekerte a hangerőt.

Se la traga mi corazón

Ezek a zenészek olyanok voltak, mint az istenek. Clotilde lehunyta a szemét, a szája elnyílt. Bármit megadott volna, ha furcsa utazásra indulva a térben és az időben hirtelen a Mano Negra egyik koncertjén találhatta volna magát három évvel, harminc centivel és három melltartómérettel idősebben, és egy átizzadt fekete pólóban rázhatta volna a hatalmas és formás mellét a transzban játszó gitáros orra előtt.

Kinyitotta a szemét. Nicolas még mindig ott állt előtte, és idegesen bámult rá.

– Clo, mindenki rád vár. Apa nem fog…

Nicolas tizennyolc éves volt, hárommal több, mint ő. A bátyja nyilván ügyvéd lesz. Vagy szakszervezeti vezető. Vagy a csendőrkommandósok túsztárgyalója, aki a sarokba szorított bankrablókkal fog tárgyalni a foglyul ejtett ügyfelek és ügyintézők szabadon bocsátásáról. Nicolas imádta a bokszzsák szerepét játszani. Szerette állni az ütéseket, szerette, ha durván belementek és adtak neki rendesen. Nyilván azt érezte ilyenkor, hogy erősebb, józanabb, megbízhatóbb, mint a többiek, és ez egész biztosan jól fog jönni neki az élet bármely területén.

Clotilde félrefordította a fejét, és elnézte egy pillanatra a Revellata-félsziget tengerbe nyúló csúcsánál fénylő ikerholdakat. Az egyik a vízben ragyogott, a másik a sötét égen; mintha a félsziget világítótornyának a fénye két szökevényre tapadt volna: az egyik remegett, a másik rémülten bámult. Clotilde szerette volna ismét behunyni a szemét. Tulajdonképpen rém egyszerű lett volna teleportálódnia egy távoli bolygóra. Csak a két szemhéját kellett hozzá mozgatni.

Egy, kettő, három… Függöny!

De nem, nyitva tartotta inkább, hogy kihasználja ezeket az utolsó perceket. Írnia kellett még a térdére tett füzetbe, mielőtt végképp szertefoszlik a látomás. Szavakkal kellett benépesítenie az üres lapot. Most. Azonnal. Nem volt más választása.

Az álmom itt játszódik, ezen a helyen, az Oscelluccia-parton, de a távoli jövőben. Megismerem a sziklákat, a homokot, az öböl alakját, mert nem változott semmi, én viszont megöregedtem, egy valóságos anyóka lettem.

Meddig tarthatott? Talán két percig? Annyi ideig, ami alatt Clotilde papírra vetett még néhány sort, amíg lepergett a Rock Island Line. A Manu Negra dalai nem igazán hosszúak.

Apa provokációnak vette, pedig nem volt az. Ezúttal nem. Megragadta a karját.

Clotilde annyit érzett, hogy a fejhallgató lerepült róla, de a jobb oldali füles beleakadt a sötét, vastagon zselézett hajába. A tolla a földre hullott, a füzete pedig ott maradt a padként szolgáló fatörzsön, mert annyi ideje sem maradt, hogy utána kapjon, hogy becsúsztathassa, elrejthesse a táskájába.

– A francba! Apa, ez fáj!

Apa nem szólt semmit. Nyugodt volt, hűvös és határozott. Mint általában…

Egy jéghegy, ami a Földközi-tengerre tévedt.

– Igyekezz, Clotilde! Indulunk Prezzunába. Mindenki rád vár.

Apa szőrös keze a csuklóját szorongatta. Húzni kezdte. A fapad dörzsölte a csupasz combját; csak abban reménykedhetett, hogy Lisabetta nagyi majd felszedi a füzetet, elteszi a birtokon összevissza hagyott cuccai közé, és közben persze nem nyitja ki, nem olvas bele. És másnap aztán majd visszakapja tőle. A nagyiban megbízhatott.

Benne egyedül…

Apa néhány méteren át vonszolta, aztán maga előtt terelte, ahogy egy éppen járni tanuló csöppséggel szokták csinálni: elengedte a kezét, de ott maradt szorosan a nyomában, és kitárt karral kísérte. A birtok udvarán, a hatalmas asztal körül ott ült az egész szent család, és dermedt, viaszszerű arccal őt bámulta az üres borosüvegek és a vázákban fonnyadozó sárga rózsák közül. Cassanu nagypapa, Lisabetta nagyi, a klán… Mintha a Grévin-múzeumba tévedt volna… A korzikaiak termébe… Ahol Napóleon ismeretlen rokonainak a viaszfiguráit tekintheti meg a nagyérdemű…

Clotilde-nak erőt kellett vennie magán, hogy ne nevessen fel hangosan.

Apa soha nem emelt volna rá kezet, de öt nap még hátravolt a nyaralásból. Ha nem akarja, hogy a walkmanjét, a fülesét és a kazettáit a Revellatáról hajítsák a tengerbe, ha vissza akarja szerezni a füzetét, ha viszont akarja látni Natalét, meg talán a két delfint is, Orophint és Idrilt és a borjaikat, ha szeretne szabadon mozogni, hogy kémkedhessen Nicolas és Maria-Chjara haverjai után, akkor nem tanácsos túlfeszítene a húrt, elég a szemtelenségből, nincs már túl sok húzása…

Felfogta az üzenetet. Szaporán szedte a lábát a kocsiig. Ezek szerint változik a program, és Prezzunába megyünk… Oké, nagy bölcsen el fog menni abba a világvégi kápolnába apával, anyával, Nicolas-val, és meghallgatja azt a kórust. Egy estét feláldoz, az még belefér. Az önérzetét félretenni, az már nehezebb.

Cassanu nagyapa éppen felállt az asztaltól, Clotilde látta, hogy az apjára néz, az pedig mutatta, hogy minden rendben. Nagyapa pillantása megijesztette; még jobban, mint máskor.

A Renault Fuego lejjebb parkolt, a Revellatába vezető úton. Anya és Nicolas már be is ültek. Nicolas odább csúszott, hogy helyet csináljon neki a hátsó ülésen. Ezúttal cinkos és együttérző mosoly derengett az arcán, mert neki is az idegeire ment apa mániája, őt is kiakasztotta az a koncert abban a világvégi templomban… Sőt talán még jobban, mint Clotilde-ot, de Nicolas hihetetlenül értett ahhoz, hogy ne mutassa ki az érzéseit. Még az is lehet, hogy később, immár diplomás bokszzsákként, köztársasági elnök lesz belőle, és mint Mitterand, képes lesz hét éven át rezzenéstelen arccal állni az ütéseket, hogy végül játszi könnyedséggel válasszák újra… Persze csak azért, hogy aztán újabb hét kéjes éven át hagyja magát agyba-főbe verni.

Apa túl gyorsan vezetett. Mint gyakran, amióta megvette a piros Fuegót. Mint gyakran, amikor ideges volt. Amikor némán fortyogott benne a düh. Anya időnként a térdére tette a kezét vagy megcirógatta az ujjait, amikor a sebességváltó után nyúlt. Apa volt az egyetlen, akit érdekelt az a rohadt koncert. Sok minden kavaroghatott a fejében: a hálátlan kölykei és a felesége, aki mindig csak védi őket… meg persze az elfeledett korzikai gyökerei, a kultúrájuk, a családja tiszteletre méltó neve, az ő végtelen toleranciája, türelme… Az, hogy „most az egyszer”, hogy „hát a fenébe is, egyetlen nyomorult este csak belefér nektek is?!”.

Egymást érték a kanyarok. Clotilde ismét feltette a fülhallgatóját. Egy kicsit mindig félt a korzikai utakon még fényes nappal is, sőt főleg akkor, és főleg, amikor szembe jött egy-egy autó vagy lakókocsi… Őrjítő volt ez a rengeteg sziklába vájt út a szigeten. Arra gondolt, amilyen gyorsan vezet az apja, hogy lehiggadjon, vagy hogy ne késsen el, vagy hogy a gesztenyefák alatt álló templom első széksorába ülhessen le… hát, ha akár egy kecske, akár egy vaddisznó, akár bármiféle állat kerülne az útjukba, vége lenne a dalnak…

De nem jött semmiféle állat. Clotilde legalábbis nem látott egyet sem, és nem is találtak egyetlen erre utaló nyomot sem, pedig ez a lehetőség a csendőrökben is felmerült.

Elhagyva a Revellata-félszigetet, egy hosszú, egyenes szakasz végén egy húsz méter mély szakadék peremén futó éles kanyarhoz és sziklapárkányhoz értek. Egy régi kőbányához, amelyet Petra Coda néven emlegettek.

Nappali fényben szédületes látvány volt.

A Fuego teljes sebességgel rohant neki a fakorlátnak.

Az utat a szakadéktól elválasztó három szál deszkából összetákolt korlát minden tőle telhetőt megtett. Meghajolt az ütközés erejétől, betörte a két első fényszórót, behorpasztotta és összekarcolta a lökhárítót…

Aztán recsegve-ropogva apró szilánkokra robbant és engedett.

Még csak le sem lassította az autót, amely folytatta az útját, nyílegyenesen, pontosan úgy, ahogy azt a rajzfilmekben szoktuk látni: a hős egy ideig még tovább fut a semmiben, aztán megáll, lenéz, megdöbben, majd pánikba esik… és alázuhan, mint egy kődarab.

Clotilde is valami ilyesmit érzett. Hogy a Fuego kerekei alól elfogyott a talaj. Hogy a valóság megszűnőben van. Hogy valamiféle hiba csúszott a gondolatai közé… Hogy valami olyasmi zajlik, ami igazándiból nem történhetne meg. Legalábbis nem velük. Nem vele.

Mindez a másodperc töredéke alatt villant át az eszén, azután felrobbant körülötte a valóság, és a Fuego nekivágódott a szikláknak. Először, majd megpördülve a levegőben újra és újra.

Apa mellkasa és feje a kormánynak csapódott, amikor az autó merőlegesen nekiütközött a szakadék oldalának, anya fejét pedig a második becsapódáskor az ajtón át berobbanó szikla zúzta össze. A harmadik ütközéskor az autó teteje hatalmas acél állkapocsként nyílt szét felettük.

Ez volt az utolsó becsapódás.

A Fuego, bizonytalanul egyensúlyozva a halálosan nyugodt tenger felett tíz méterrel, megállt.

Hatalmas volt a csend.

Nicolas ott ült mellette. Mozdulatlanul, egyenes háttal, bekötve. Sohasem lesz belőle elnök, de még csak szakszervezeti ember sem valami ótvaros cégnél. Vége lett, mielőtt még bármi lehetett volna. A bokszszák – ahogy ő mondogatta. Ugyan már! A tojásból épphogy előbújt kiscsibe, sőt verébfióka volt csupán egy szörnyeteg iszonyú agyarai között. A darabokra szakadt tető szétmarcangolta a tehetetlenül himbálódzó testét.

A szeme csukva volt. Persze mindörökre.

Egy, kettő, három… Függöny!

Clotilde különös módon semmiféle fájdalmat nem érzett. Később a csendőrök magyarázták el neki, hogy háromszor pördültek meg és háromszor csapódtak be, és minden egyes ütközés egy-egy utassal végzett. Azután nem volt tovább, mintha egy gyilkosnak csak három töltény lett volna a tárjában. Neki már nem jutott.

Clotilde alig volt negyven kiló, úgy mászott ki a betört ablakon, hogy még csak nem is érezte, ahogy az üvegszilánkok felhasogatják a kezét, a lábát, a ruháját. Ösztönösen, véres csíkot húzva maga után a sziklákon, néhány lépésnyivel odább vonszolta magát a Fuegótól…

Csak néhány méter volt, nem több, azután csak ült és nézte az elkeveredő vértől és benzintől mocskos, csöpögő roncsot, a holttesteket, a koponyájukból szivárgó agyvelőt. Így talált rá húsz perccel később a helyszínre érkező tucatnyi csendőr, tűzoltó és mentő. Az egyik csuklója eltört, három bordája megrepedt, az egyik térde kifordult… Amúgy semmi.

Csoda történt.

– Semmi – mondta neki a villogók kék fényében fölé görnyedő, idősebb orvos.

Semmi.

Igaza volt.

Semmi.

Akkor és ott ez és ennyi maradt neki.

Apa, anya és Nicolas holttestét hatalmas, hófehér szemeteszsákokba tették. Az emberek leszegett fejjel mászkáltak a vöröslő sziklákon, mintha a leszakadt, szétszóródott darabkáikat keresték volna.

– Az élet megy tovább, kisasszony – mondta neki az egyik fiatal zsaru, ahogy a hátára terítette az ezüstösen fénylő elsősegélytakarót. – Élnie kell! Értük. Hogy legyen, aki emlékezik rájuk. Hogy ne múljanak el nyomtalanul…

Úgy nézett rá, mint egy tökkelütött idiótára. Mint egy papra, aki a paradicsomról hadovál. Pedig igaza volt. Ha sok újat, rengeteg újat és még újabbat pakolunk rájuk, még a leggyötrelmesebb emlékeink is elhalványulnak egy idő után. Még azok az emlékeink is, amelyek apró darabokra szaggatták a szívünket, amelyek az agyunk legmélyére ásták be magukat. Még a legbensőbb, legtitkosabb emlékeink is. Sőt, talán elsősorban azok.

Mert azokkal egyáltalán nem foglalkoznak a többiek.

Huszonhét évvel később

I.
Revellata

2. 2016. augusztus 12.

– Itt történt.

Clotilde letette a vadcsomborcsokrot a vaskorláthoz. Néhány kanyarral feljebb megkérte Franckot, álljon meg, hogy ott, a Petra Coda sziklái közötti rekettyésben szedhessen virágot.

Annyit, amennyi elég három embernek.

Franck is ugyanazt tette, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét az útról. A Passat a padkán állt bekapcsolt vészvillogókkal.

Valentine maradt utolsónak, odavonszolta magát a korláthoz, és szándékosan úgy tett, mintha az ő egy méter hetvenes magasságával iszonyú erőfeszítésébe kerülne lehajolnia.

Csak álltak mindhárman a húszméteres szakadék felett. A zátonyok között sistergő tenger fáradhatatlanul igyekezett kékre színezni a sziklákat, de csak olyan barna moszatokkal, algákkal töltötte meg a repedéseket, amiktől olyanok lettek a vöröses kövek, mint a ráncos, májfoltos öreg bőr.

Clotilde a lánya felé fordult. Valentine tizenöt évesen már legalább egy fejjel magasabb volt nála. Térd felett levágott farmert és House of Cards-os pólót viselt. Nem efféle ruhában szokott az ember belépni a családi sírboltba, hogy elhelyezze a csokrát, és egyperces csenddel adózzon az elhunyt rokonai emlékének.

Clotilde nem foglalkozott a dologgal, folytatta. A hangja szelíden csengett.

– Itt történt, Valentine. Itt halt meg a nagypapád, a nagymamád és Nicolas nagybátyád.

Valentine tekintete valahol feljebb, messzebb járt: egy jet-skist figyelt, aki a Revellata-félsziget csúcsánál szelte a hullámokat. Franck a korlátnak támaszkodott, és hol a szakadékot, hol a bekapcsolt vészvillogóval várakozó Passatot nézte.

Az idő álmosan telt-múlt a hőségben. A lassú pillanatok olvadtan csepegtek a napfényben. Egy autó robogott el mellettük, a félmeztelen sofőr döbbenten meredt rájuk.

Clotilde 1989 nyara óta nem járt itt, pedig nagyon sokat gondolt erre a helyre és erre a pillanatra is. Hogy mit fog mondani, amikor ismét megpillantja majd az előtte tátongó mélységet. A hullámokban feltoluló emlékeire. Arra, hogy mit jelent igazán ez a zarándoklat. Hogy egyszerre lesz tiszteletadás és emlékezés…

És erre ezek ketten jól elcseszték neki az egészet!

Clotilde azt képzelte, hogy bensőségesen, csendesen beszélgetnek majd, hogy megoszthatja az érzéseit Franckkal és Valentine-nal. Hogy igazán együtt lesznek… És erre úgy ácsorogtak a hőségben a korlátnál, mintha csak defektet kaptak volna, és csendben szitkozódva várnák az autómentőt, közben pedig hol az órájukat, hol az eget bámulják, bármit, csak ne kelljen ezekre vérvörös vulkáni kövekre nézniük.

Clotilde továbbra is a lányához beszélt.

– A nagyapádat Paulnak hívták, a nagymamádat pedig Palmának.

– Tudom, anya…

Kösz, Valentine! Remek.

A lánya olyan hangon beszélt, olyan kelletlenül, vontatottan ejtette ki ezt a „Tudom”-ot, mintha csak az ezerszer hallott anyai intelmek egyike hangzott volna el.

Pakolod el a ruháidat! Tedd el a mobilt! Mozdulj már!

Mintha ezúttal is csak a szokásos, minimális erőfeszítés árán akarta volna lenyugtatni az anyját…

Tudom, anya…

Oké, Valou, gondolta Clotilde. Igen, lehet, hogy nem ez a szünidő legszórakoztatóbb pillanata… Oké, lehet, hogy unjátok már ezt a majd három évtizedes balesetet, de a francba is, drága, pici lányom! Tizenöt évet vártam azzal, hogy elhozzalak ide! Megvártam, hogy nagy legyél, hogy már felfogd az egészet, és ne kisgyerekként nyomasszalak ilyesmivel.

A jet-skis elszáguldott valamerre. Vagy felborította az egyik hullám, és megfulladt.

– Indulunk? – kérdezte Valentine.

Ezúttal még a szokásos, minimális erőfeszítésre sem futotta tőle. Még csak meg sem próbálta szomorúságnak álcázni az unalmát.

– Nem! – emelte meg a hangját Clotilde.

Franck hosszú idő után először levette a tekintetét a Passatról, amely semmivel sem törődve továbbra is kitartó kacérsággal kacsintgatott rá.

Nem!, ismételte el Clotilde magában is. Tizenöt éve tartom magam… Tizenöt éve oldok meg mindent, kicsi lányom és drága Franckie-m, húsz éve vagyok a laza csaj, a mindig mosolygós, a mindig bolondos, mókás, aki nem drámázik, soha nem panaszkodik, aki egyben tartja, intézi a dolgokat, aki átvezet titeket a hétköznapokon, és közben még dudorászik is, hogy kevésbé unalmasnak, hosszúnak érezzétek az utat. És mit kérek cserébe mindezért? Tizenöt percet! Tizenöt percet a kéthetes vakációtokból! Tizenöt percet a tizenöt évedből, kicsi lányom! Tizenöt percet a húszévnyi szerelmünkből, kedvesem! Tizenöt percet kérek cserébe mindenért, egy negyedórányi együttérzést a gyerekkoromért, ami itt tört ketté, ezeken a sziklákon, amelyek nagy ívben tesznek mindenre, amelyek mindent elfelejtettek, és amelyek ezer év múlva is itt lesznek még… Mindössze tizenöt percet kérek! Vagy az sok egy életből?

Tíz percet kapott a férjétől és a lányától.

– Megyünk, apa? – kérdezte meg ismét Valou.

Franck bólintott, a lány pedig a korlát mellett elindult a Passat felé, a strandpapucsával csattogva az aszfalton, és közben úgy bámulta a felettük kanyargó utat, mintha az élet jeleit kutatta volna ebben a kősivatagban.

Franck Clotilde-hoz fordult. A józan ész hangja, mint mindig.

– Tudom, Clo… Tudom. De Valou-t is meg kell érteni. Nem ismerte a szüleidet… Ahogy én sem, és huszonhét éve haltak meg. Amikor mi megismerkedtünk, már majdnem egy évtizede halottak voltak, amikor pedig Valou született, már majdnem tizenöt éve. Neki… – elbizonytalanodott, a kézfejével megtörölte izzadt homlokát – …szóval, nem részei az életének.

Clotilde nem válaszolt.

Tulajdonképpen jobb lett volna, ha Franck meg sem szólal, ha befogja, hogy ő csendben, nyugton tölthesse az utolsó néhány percet…

De nem, ennek is lőttek. Clotilde a szüleire gondolt, majd némileg elfogultan Jeanne nagyihoz és André nagypapához, Franck szüleihez hasonlította őket, akiket havonta látogattak, akiknél Valou tízéves koráig az összes szerdáját töltötte, és akikhez még ma is rendszeresen menekült, ha a szülei megtagadták tőle egy-egy újabb szeszélye teljesítését.

– Túl fiatal még ahhoz, hogy felfogja, Clo.

Túl fiatal…

Clotilde mégis bólintott, hogy jelezze, egyetért.

Hogy jelezze, hallgat Franckra. Mint mindig. Mint gyakran. Egyre ritkábban.

Hogy minden körülmények között osztja az elméleti jellegű megoldásait.

Franck lehajtotta a fejét, és ő is elindult a Passat felé.

Clotilde nem mozdult. Még nem.

Túl fiatal…

Kismilliószor végiggondolta az összes érvet és ellenérvet.

Lehet, hogy jobb lenne nem mondani semmit, nem beavatni a lányát ebbe a réges-régi történetbe, és megtartani a balesetet magának… Nem gond, megszokta már, hogy magában tartsa a problémáit, a csalódásait. Ugyanakkor a mérleg másik serpenyőjében ott volt az, amiről a pszichológusok, a női magazinok és a folyamatosan jobbnál jobb tanácsokkal előhozakodó barátnők beszéltek, az, hogy egy modern anyának nyílt lapokkal kell játszania, fel kell tárnia a családi titkokat, le kell döntenie a tabukat. Gondolkodás nélkül ki kell pakolnia mindent.

Tudod, Valou, amikor annyi idős voltam, mint te most, volt egy nagyon súlyos balesetem. Képzeld magad egy pillanatra a helyembe. Képzeld el azt, hogy felborulunk az autóval, és mi ketten, apával meghalunk, te pedig egyedül maradsz.

Gondolj bele, kicsim, és akkor talán könnyebben megérted, hogy ki is a mamád, hogy miért tesz meg azóta mindent azért, hogy ne nagyon érintsék meg az élet dolgai.

Már, ha érdekel egyáltalán az egész!

Clotilde még egyszer, utoljára végigpillantott a Revellata öblén és a három vöröseslila csokron, majd elindult a többiek után.

Franck már a kormány mögött ült. Kikapcsolta a rádiót. Valentine teljesen leeresztette az ablakot, és az útikönyvvel legyezgette magát. Clotilde egy könnyed mozdulattal beletúrt a lánya hajába. Az persze ingerülten felmordult, ő pedig kissé erőltetetten felnevetett, előrement, és beült a férje mellé.

Az ülés szinte perzselt.

Clotilde sajnálkozva Franckra mosolygott; felöltötte azt a békítő, mindent elsimító álarcát, amit Nicolas-tól örökölt. Ez volt minden, amit a bátyja ráhagyott. Meg persze a bokszzsákszívét és a nyomorúságos szerelmi ügyek iránti vonzalmát.

Az autó elindult. Clotilde Franck térdére tette a kezét, oda, ahol véget ért a rövidnadrágjának a szára.

A Passat csendesen suhant a hegyek és a tenger között. Clotilde a déli napsütésben – mintha csak egy régi, utólag retusált képeslapot nézett volna – már-már bántón rikítónak, harsánynak érezte a színeket.

A színes, szélesvásznú álomvakáció…

Minden feledésbe merült már… Mire felvirrad a következő nap, a szél el fogja fújni a csokrokat.

Ne nézz vissza!, gondolta Clotilde. Csak tovább előre! Igyekezz szeretni az életet… az életed!

Leengedte az ablakot, és hagyta, hogy a szél belekapjon a hosszú, fekete hajába. hogy simogassa a csupasz combját.

Úgy kell gondolkoznia, mint a női magazinoknak, mint a barátnőinek, mint azoknak, akik tíz fejezetben árulják a boldogság titkát.

A boldogság pofonegyszerű, csak hinni kell benne!

A nyaralás, a felhőtlen kék ég, a tenger, a napfény csak erről szól.

Hogy higgyünk benne.

Hogy feltankoljunk ebből az illúzióból az év hátralévő részére.

Clotilde keze feljebb csúszott Franck combján, miközben lehajtotta a fejét, hogy a nap szabadon süsse a tarkóját. Az ég túl kék volt, akár egy hatásvadász díszlet… Mint egy színpadi kulissza. Mint egy függöny, amelyet a hazug isten mozgatott.

Franck megborzongott, amikor Clotilde lehunyta a szemét, és – elválasztva az ujjait a gondolataitól – automata üzemmódba váltott.

Mert a nyaralás erre is való.

A lesült, mezítelen testekre, a forró éjszakákra.

A vágy illúziójának a fenntartására.

Tartalom

1.

Huszonhét évvel később

I. Revellata

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

II. Szent Róza

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

III. Sempre giovanu

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

Huszonhét évvel később

68.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Sans Math – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0