Manuela Inusa

Álmok
csokoládéboltja

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Receptek Keira csokoládéboltjából

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

Impresszum

Leilának ♥

Előszó

Egy hideg, január végi reggelen öt nő találkozott egy kis oxfordi utcában. A járdát hat régi utcai lámpa és nyolc üres virágláda szegélyezte, melyben nyáron a legpompásabb virágok nyíltak és árasztották illatukat. Ez a pici, macskaköves utcácska az egyik fő bevásárlóutcáról nyílt, és könnyű volt elmenni mellette. Ám ha egyszer felfedezte az ember, sokkal többet találhatott benne néhány üzletnél: otthonosságot, biztonságot és szívből jövő barátságos hangulatot. A Valerie Lane elnevezésű köz ugyanis, amelyet kizárólag női üzlettulajdonosok népesítettek be, egy egészen különleges hölgyről kapta a nevét…

Valerie Bonham, akit egyszerűen a jószívű Valerie-nek ismertek, egy legenda volt. A környéken mindenki példaként tekintett rá, és számos történetet ismertek az asszonyról, aki több mint száz évvel ezelőtt ebben az utcában vezette a saját üzletét. Nem ismertek senkit, akinek olyan hatalmas szíve lett volna, és soha nem tiszteltek még ennyire egy nőt, méghozzá kizárólag a tökéletes jósága miatt.

A jóságos Valerie-nek egy kis vegyeskereskedése volt, ahol szenet, krumplit, cérnát, kenyeret, teát és a mindennapi élet legszükségesebb dolgait árulta. Férjével, Samuellel élt, de gyermekkel nem áldotta meg őket a sors. Ennek ellenére megtalálta a módját, hogy másképp gondoskodjon azokról, akiknek nagy szükségük volt rá. Valerie kötött a szegényeknek, ellátta az éhezőket, és megajándékozta mindazokat, akiknek rajta kívül nem volt senkijük.

Valerie 1912-ben, mindössze ötvenhárom évesen meghalt, súlyos influenzában, de nemcsak nevét és jó lelkületét hagyta hátra, hanem egy egészen különleges légkört, amely még ma is áthatja a Valerie Lane-t.

Az öt barátnő az utca végén álló öreg cseresznyefa felé tekintett, amelyről néhány jégcsap lógott. Az csak egy volt a sok dolog közül, amit még ma is meséltek egymásnak, hogy a jószívű Valerie lekvárt főzött ennek a fának a terméséből. Volt azonban róla egy történet, amelyet ők öten különösen szerettek. Eszerint Valerie minden szerda este, záróra után kinyitotta az ajtaját, hogy beengedje azokat, akiknek szükségük volt egy csésze forró teára, egy megértő fülre vagy egy vállra, amelyre támaszkodhatnak. És pont ezt a hagyományt folytatják még ma is a Valerie Lane üzlettulajdonosai – Valerie Bonham, Oxford legjóságosabb asszonyának emlékére.

Így lesz ez a következő szerda este is. Viszont most egymásra mosolyogtak, és bementek az üzleteikbe, hogy pontban kilenckor kinyissanak… Ezzel kezdetét vette egy új nap a Valerie Lane-en.

1. fejezet

Keira belépett a csokoládéüzletébe, és a fűtőtesthez sietett, hogy bekapcsolja. Farkasordító hideg volt odakint. Persze vigyáznia kellett, hogy ne melegítse túl a helyiséget, különben a csokoládék elolvadnak, de azt nem várhatta el, hogy a vásárlói hidegben ácsorogjanak. És természetesen ő maga sem szívesen vacogott.

A múlt hónapban egyszer már elromlott a fűtés, mert befagytak a csövek, és ennek meg is lett a következménye: a vevők nem maradtak sokáig csevegni, és nem voltak kíváncsiak Keira legújabb saját kezűleg, szeretettel készített finomságaira. Amilyen gyorsan csak tudtak, a Cornmarket Street valamelyik nagy üzletébe menekültek felmelegedni. Ráadásul a főutca nagy forgalmú üzletei már amúgy is szúrták a Valerie Lane boltosainak szemét, akik igyekeztek hónapról hónapra talpon maradni. Erős a konkurencia, de szerencsére voltak hűséges vásárlóik, akik nagyra értékelték azt a Valerie Lane-re jellemző személyes jelleget, amely különlegessé tette az utca boltjait. Itt még mindig lehetett tanácsot kérni, kellemesen elbeszélgettek, és az ember tudta, hogy mit kap – Keira pedig hálás volt minden egyes vásárlónak, aki lehetővé tette, hogy fenntartsa a csokoládémanufaktúráját.

A lány levette a sapkáját, és végigsimított vállig érő barna haján, melyet aznap kibontva viselt. Aztán összedörzsölte a kezét, és belefújt a levegőbe, hogy látszik-e még a lehelete. Egy kicsit igen, de egyre melegebb lett. Az ablakhoz lépett, és megpillantotta a barátnőjét, Orchidot, aki az utca túloldalán éppen a kirakatát rendezte át. Vásárlót még nem lehetett látni. Keira végigsétált a fehér polcok mentén, ahol a különböző kekszeket sorakoztatta fel dobozkákban, szép fémdobozokban és kis celofánzacskókban. Itt-ott dekorált egy kicsit, de nem túl sokat, mert a termékeinek kellett előtérben állnia. Orchid ajándékboltjában azonban mindig talált valami új, elbűvölő kiegészítőt, amely tökéletesen illett hozzá, és még jobban kiemelte az édességeit. A kókuszos kekszekkel teli, egyszerű, fehér dobozok mellett például egy halvány rózsaszín váza állt egy csokor sötét rózsaszín és fehér rózsával, amely annyira valódinak tűnt, hogy senki sem mondta volna meg róla, hogy selyemből készült. A mentolos cukorkák kis fémdobozai egy olyan polcon voltak felhalmozva, amelyet egy élénkpink hattyú – az elmúlt év legnagyobb slágere Orchidnál – díszített.

Keira üzlete két egymásba nyíló térből állt, és éppen a megfelelő pontokon ékesítette kis dísztárgyakkal. Többnyire rózsaszín vagy nőies színekben, hogy a fő célközönségét megszólítsa. De volt egy kifejezetten gyerekeknek szánt sarok csokimackókkal és tarkabarka édességekkel, valamint a férfi vendégek számára is egy, ahol Schwarze Herren csokoládét, konyakos pralinét, kanadai whiskys táblás csokit, német marcipánt és szivar alakú francia csokoládét kínált. Ezt a sarkot egy régi, fából készült szivardobozzal és egy arany zsebórával rendezte be, amelyet barátnője, Ruby régiségkereskedéséből kölcsönzött. Igazán büszke volt a nemzetközi választékára, de mégis a saját pralinéira és trüffeleire volt a legbüszkébb, amelyek ugyancsak a legkelendőbbek voltak kezdettől fogva.

Bizony, a Valerie Lane-en még mindig nagy hangsúlyt fektettek a kézművességre, a szeretettel készített árukra. Laurie sok teát maga kevert, Susan a Fonalparadicsomban az összes létező gyapjúfajta mellett a kötött és horgolt termékeit árulta, Orchid pedig kézzel készített gyertyákat is kínált. A régiségboltos Ruby pedig szinte minden hétvégén átkutatta a város bolhapiacait, és szeretettel válogatott új kincseket a vásárlóinak.

A Susan Fonalparadicsoma és az Orchid Ajándékboltja között üresen álló üzlethelyiségben kilenc hónappal ezelőttig házi fagylaltot árultak. Donna azonban bezárta a fagyizót, hogy élete szerelmével Hollandiába költözzön, és az üzlet azóta üresen állt. Keira azonban biztos volt benne, hogy hamarosan érkezik valaki, aki becsületére válik a Valerie Lane-nek. Mr. Spacey, a kezelő gondosan fogja kiválasztani az új tulajdonost, hiszen ugyanannyira szívén viselte a régi utca sorsát, mint ők öten. Keira kimondhatatlanul jól érezte magát a Valerie Lane-en, nagyra értékelte a többi boltost, és boldogan lépett be minden reggel az üzletébe.

– Jó reggelt, Miss Buckley! – hangzott az ajtóból. Gondolatban megint annyira máshol járt, hogy egyáltalán nem hallotta a csengőt.

– Mr. Monroe! Szép jó reggelt!

Keira magas lófarokba kötötte a haját, és beállt az eladópult mögé.

Az ötvenes évei közepén járó, kecskeszakállas férfi Orchid Ajándékboltja felett lakott. Rámosolygott, és közelebb lépett a vitrinhez, ahová Keira a pralinéit és trüffeleit rakta ki.

– Ma aztán megint jó hideg van – húzta le bőrkesztyűjét, és egy borzongó mozdulattal nyomatékosította szavait. – Brrr.

– Ne is mondja! Mivel szolgálhatok ma önnek? – mosolygott barátságosan az úriemberre.

– Van még abból a rumos trüffelből, ami… Ó, igen, már látom is! – örült meg őszintén, és sóvárogva nézte a hegyekben álló, sötétbarna golyókat.

– Hát persze. Tegnapelőtt készítettem egy újabb adagot.

– Kitűnő! Akkor huszonöt dekát kérek.

– Örömmel.

Keira kiválasztotta az egyik vékony, fényes fehér kartonból készült szép dobozt, amelynek a fedelét egy egyszerű, aranyszínű cikornya díszítette, és megtöltötte. Lemérte, majd a fogóval egy másik fajta után nyúlt, hogy mellékeljen egy kis ráadást. – Adok kóstolóba egyet az új mandulagrillázsos pralinéból is, rendben?

– Kegyed egy tündér!

Bizony, az volt, és mindenki méltányolta a nagylelkűségét. Nos, szinte mindenki…

– Ez így, kérem, tizenkét font hetven lesz.

Mr. Monroe fizetett, és további szép napot kívánt. Amikor távozóban kinyitotta az ajtót, jeges levegő áramlott be. Keira leereszkedett a hokedlijére. Az egyik kék virágot bámulta a blúzán, amelyet a kedvenc farmerjával viselt, és felsóhajtott.

A mai nap ismét olyan volt, amikor bármennyire is szerette a kis boltját, legszívesebben otthon húzta volna meg magát. Az előző esti jelenet Jordannel még mindig a velejéig hatolt. Hihetetlen, hogy néhány bántó szó mennyire képes elszívni az ember erejét.

Jordan nyolc éve volt a párja, és öt éve éltek együtt. Abban az évben, amikor megnyitotta a csokoládéüzletet, közösen vettek ki egy lakást. Jó év volt, élete legjobbja. Hogy szeretett visszagondolni azokra a szép időkre! De onnantól kezdve Jordannel a dolgok elindultak a lejtőn, a helyzet évről évre és hónapról hónapra rosszabb lett. Néha azon tűnődött, hogy a férfi miért költözött össze vele egyáltalán, amikor annyi kifogásolnivalót talált rajta. Folyton elégedetlenkedett, a megjegyzései egyre gonoszabbak lettek, és a lánynak az volt az érzése, hogy nem tud olyat tenni, ami jó lett volna neki.

Igaz, ő maga is tudta, hogy a külsejét tekintve sokat változott az elmúlt években. Amióta övé a csokoládébolt, gyakrabban nassolt. De ez főleg azért volt, mert ilyen gondokkal küszködött. Érzelmi evő volt, és Jordant hibáztatta a nyomorúságáért. Ez egy ördögi kör, amelyből, úgy tűnt, nincs kiút.

– Azta, de szűk a nadrágod! – visszhangoztak még benne, amit köszönés helyett vetett oda neki.

Előző este a kínai kajás dobozokkal egyensúlyozott, amelyeket munkából hazafelé vett. Ráadásul két doboz aszalt gyümölcsöt is cipelt, csokoládéval akarta őket bevonni.

– Köszi, kedves vagy! – válaszolta kurtán. – Nem tudnál esetleg kivenni a kezemből pár cuccot?

– Már megint kínai? Tudod te, hogy ez a sok szénhidrát nem tesz jót este?

– Persze. Folyton ezt mondogatod.

– Olyan vagy, mint egy gyerek. Százszor is elmondhat neked valamit az ember, mégsem jut el a tudatodig.

Gyerekek. Egy másik fájdalmas téma.

– Szerinted mit kéne tennem? Felhagyni az evéssel?

Szerinte Jordan eltúlozta a dolgot. A százhatvannégy centijéhez hetvenhét kiló volt. Oké, ez messze állt a karcsútól, de hogy kövér lenne? Barátnői, Laurie, Susan, Orchid és Ruby folyton azt mondogatták neki, hogy jól állnak neki a pluszkilók, nőiesebbé teszik. Jordan nyilvánvalóan nem értett egyet.

– Ehetnél salátát – válaszolta a száznyolcvanhárom centi magas, szőke és kigyúrt Jordan, és megigazította a szemüvegét a kissé ferde orrán. Talán ez volt az egyetlen hibája.

– Egész nap a pult mögött álltam. Éhes vagyok.

– Ne meséld be, hogy egész nap nem ettél! Valószínűleg több csokit majszoltál, mint amennyit eladtál.

Annyira gonosz volt! Még ha mindig egy árnyalatnyi viccel vagy szarkazmussal mondott is mindent, a lány tudta, hogy teljesen komolyan gondolja. De nem, nem akart már megint vitába keveredni. Néha eltöprengett, miért kell Jordannek állandóan ezzel provokálnia őt. Élvezte vajon, hogy fájdalmat okoz neki?

– Készíthettél volna salátát. Vagy valami más könnyű ételt, ha bajod van a tésztával és a tavaszi tekerccsel.

– Nekem nincs ellene semmi kifogásom. Ha valaki edz, akkor megengedheti magának. És én amúgy pont ezt csináltam egész nap. Az edzőteremben voltam, ezért sajnos főzni sem volt időm.

Konditerem. Jordan ott töltötte a vasárnapjait, míg Keira dolgozott, ugyanis a Valerie Lane-en lévő üzletek, mint a legtöbb Oxfordban, vasárnap is nyitva voltak.

– Akkor most azt hiszem, patthelyzetben vagyunk, nem igaz? – mondta Keira ingerülten.

– Hát… – állt fel Jordan, és belenézett a kínai kifőzdés dobozokba. Aztán bosszúsan kivitte az ételt a konyhába, és tányérokra rakta.

Vajon csak Keirának tűnt úgy, vagy a férfi átpakolt magának valamennyit az ő adagjából?

– Jó étvágyat! – mondta a lány. Jordan felől csak egy mordulás hallatszott.

Megszólalt a bolt csengője. Keira sóhajtva felállt, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Barry, helló!

Barry volt Laurie teabeszállítója, és együtt is jártak. Keira hónapokon át figyelte, ahogy félénken közelednek egymáshoz, míg végre eljutottak a randevúig. Mostanra már olyan boldogok voltak, amennyire csak egy pár lehet, és bár Keira nem akarta, hogy így legyen, a szíve minden egyes alkalommal belesajdult, amikor együtt látta őket, akárcsak Orchidot élete szerelmével, Patrickkel. Nem szerette, ha turbékoló párok egymás kezét fogják és csókolóznak körülötte. Legszívesebben elbújt volna a takarója alá.

– Szia, Keira! Figyelj csak, van egy kérdésem. Te sokkal régebb óta ismered Laurie-t, mint én. Két hét múlva Valentin-nap… Szerinted minek örülne? Mármint úgy igazán.

Ezen nem kellett sokáig gondolkodnia.

– Utazz el vele! Olyan régóta nem volt már nyaralni, igazán jót tenne neki, és egészen biztos, hogy nagyon örülne egy utazásnak.

– Egy utazás? Gondolod, hogy bezárná miatta az üzletet?

– Egy utazásért álmai férfijával? Hát persze! És még ha lennének is fenntartásai… Néha egyszerűen muszáj hozzásegíteni Laurie-t a boldogsághoz.

– Oké. Ha te mondod. Akkor majd kitalálok valamit.

Keira bólintott, és csak remélte, hogy Barrynek nem támad olyan hülye ötlete, mint tavaly nyáron Jordannek, aki el akarta vinni őt egy biciklitúrára a francia hegyekbe. Ennél kevésbé romantikusat el sem tudott volna képzelni. Biztos volt benne, hogy a pasija valójában nem is akarta, hogy vele menjen. Legfeljebb az volt a célja, hogy többet sportoljon, lefogyjon, és megint azzá váljon, aki egykor volt. Nos, nem gondolta, hogy valaha is újra az a nő lesz. Legalábbis nem Jordan mellett.

Laurie, aki nemcsak a boltszomszédja, hanem a legjobb barátnője is volt, többször elmondta neki, hogy nem kell ezt tennie magával. Leléphetne csak úgy. Ő és Jordan nem házasok és gyerekeik sincsenek. Olyan egyszerű lenne.

Persze, Laurie könnyen beszélt. Sok szempontból nem volt olyan egyszerű. Először is, Keira nem tudta, hogy ki tudná-e fizetni egyedül a lakás bérleti díját és az összes többi kiadást. A számlák nagy részét ugyanis Jordan fizette, aki fogorvosként nagyon jól keresett. Aztán persze azt sem tudta, hogy maradhatna-e a lakásban egyáltalán. Mi van, ha Jordan kidobná? Hová menne? És mit kezdene magával egyedül? Megszokta, hogy van körülötte valaki, és úgy gondolta, elég magányos lenne, ha hirtelen partner nélkül találná magát. De a legfőbb ok természetesen az volt, hogy mindennek ellenére szerette Jordant. Még mindig arra vágyott, hogy családot alapítson vele, és nap mint nap azt remélte, a férfi végül rájön, hogy ő is ezt akarja. Számára ez lenne a tökéletes Valentin-napi ajándék. Talán el kéne mondania a barátnőinek, hátha Jordannek eszébe jut valamelyiküket megkeresni.

De Jordan nem Barry volt. Jordan egy halvány remény volt, amelybe Keira még mindig úgy kapaszkodott, mint egy léggömb zsinórjába, bár pontosan tudta, hogy a lufi már régen elrepült.

A lanyhán lógó madzag egyébként tökéletes metaforája volt annak, ahogy mostanában érezte magát: kimerültnek és az életkedvétől megfosztottnak.

– Igazad van. Talán magammal kéne vinnem Skóciába, a nővéremhez és az aranyos kis unokahúgomhoz – mondta a favágó inges Barry, és a szeme csillogott a gondolatra.

Keira könnyes szemmel mosolygott.

– Biztosan tetszene neki.

– Minden rendben, Keira?

– Minden a legnagyobb rendben – bólintott.

– Megint kiborított Jordan?

A férfi a Laurie-val töltött hat hónap alatt több dologról tudott, mint amennyit Keira szeretett volna.

– Igen. Hát… – vonta meg a vállát.

– Egyáltalán nem érdemel meg téged az a fickó.

– Tudom.

– Akkor biztos azt is tudod, hogy vannak a világon jobb férfiak is, ugye?

Tényleg? És mégis hogyan találjon egy ilyet?

– Szeretnéd megkóstolni az új mandulagrillázsos pralinémat? – kérdezte, hogy megpróbálja elterelni a témát, és ne törjön ki zokogógörcsben Barry előtt.

– Örömmel.

Átnyújtott neki egyet a csipesszel a pult fölött. A fiú nem tudott ellenállni, és beleharapott.

– Hű, ez nagyon ízletes! Csomagolnál nekem párat?

– Nem kell tőlem semmit venned, hogy felvidíts – mosolygott a könnyein keresztül.

– Tényleg nagyon finom.

– Na jó. – Keira hat darab szögletes csokoládét tett egy kis tasakba, és átadta Barrynek. – A ház ajándéka. Köszönöm a kedves szavakat!

Barry részvétteljes arcot vágott.

– Na most már elég, nem vagyok háromlábú cica, és Gary sem vagyok, aki kint alszik az utcán ebben a dermesztő hidegben – mondta Keira. Gary egy fiatal hajléktalan volt, aki szinte mindig a Valerie Lane és a Cornmarket Street sarkán lődörgött. – Jól vagyok. Oké?

– Oké. Köszönöm a csokit! – emelte a magasba a zacskót, és az ajtóhoz lépett, hogy beengedjen két idősebb hölgyet, mielőtt búcsút intett volna.

– Viszlát, Barry – sóhajtotta Keira.

Laurie igazán szerencsés, gondolta. Megtalálta a tűt a szénakazalban. Nem tűnt túl valószínűnek, hogy ez neki is sikerülhet.

Különben is, mi a baja? Épp most adta be Barrynek: jól van. Nem kellett éheznie vagy az utcán aludnia. És még a lába sem hiányzott. Minden rendben volt. Ennél jobb már nem is lehetne.

Az egyetlen baj csak az, hogy elképesztően nehéz volt saját magának is hazudni.

2. fejezet

Dél körül Laurie átment Keirához. Meggypiros pulóvert viselt, majdnem ugyanolyan színűt, mint hosszú haja, amely ma nagy fürtökben omlott a vállára. Hozzá fekete gyapjúszoknyát, Laurie ugyanis szinte mindig szoknyát hordott, még ilyen hidegben is.

– Szent sza… szamárfül, de hideg van! – kiáltott fel, a karját dörzsölgetve.

Keira kiszolgálta a vásárlót, majd Laurie-hoz fordult. – Szent szamárfül?

– Tulajdonképp valami mást akartam mondani, de aztán láttam, hogy vannak bent – vigyorgott huncutul.

– És a szamárfül jobb?

– Fogalmam sincs. Hirtelen nem jutott jobb eszembe. Találj ki te valamit másodpercek alatt, ami így kezdődik, hogy sza!

– Szaloncukor, szalmakalap, szappanbuborék, szardíniakonzerv – vágta rá Keira gondolkodás nélkül.

– Hallod, te aztán tudsz! Hihi, szent szardíniakonzerv, ez szuper! Megjegyzem.

– Elmondod végre, hogy miért hagyod ott a boltodat a nap közepén, és jössz át kabát nélkül?

– Csak úgy.

– Nem hiszek neked. Barry mondott valamit, ugye?

– Barry? Á, vele ma még egyáltalán nem is találkoztam. Honnan veszed?

– Nagyon rosszul hazudsz, ugye tudod?

– Soha nem is kérkedtem azzal, hogy jól csinálom.

Egy vásárló lépett az üzletbe, Mrs. Witherspoon. Nagyra becsült idős hölgy volt, aki a közelben lakott, és gyakran betért a Valerie Lane-re, hogy trécseljen egy kicsit, meséljen a régi időkről, vagy egyszerűen csak elüsse az időt – nyolcvanhét évesen az embernek valószínűleg nem sok más dolga van.

Mrs. Witherspoon kedves, ráncos mosolyától Keira szívét melegség töltötte el. Egyszerűen nem lehetett nem szeretni a hölgyet. Személyes bája mellett neki voltak a legjobb történetei is Valerie-ről, és a boltosok gyakran viszonozták a szívességet némi csokoládéval, keksszel, egy csésze teával, egy pár kézzel kötött kesztyűvel vagy egy-egy aprósággal. A jóságos hölgy soha nem ment haza üres kézzel vagy üres hassal.

– Szervusztok, szépségeim! Hogy vagytok ma?

– Nagyszerűen – jött a válasz azonnal Laurie-tól.

– Remekül – mondta Keira, mire a barátnője rögtön a homlokát ráncolta. – És ön hogy van?

– Mesésen érzem magam! – jelentette ki Mrs. Witherspoon. Fehér haját összekócolta a szél, Keira pedig legszívesebben megigazította volna. Különben nem gondolta, hogy néhány kósza hajszál zavarná az idős hölgyet.

– Igen? Ezt örömmel hallom.

– Elárulja azt is, miért érzi magát ilyen mesésen? – kérdezte Laurie.

– Szívesen elmondom. Tizenöt nap múlva Valentin-nap.

– Úúú! Csak nem egy udvarló van a dologban?

– Meglehet – kacsintott rájuk csintalanul Mrs. Witherspoon.