Pauline Mai

A szerelem almazöld

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Pauline Mai: Liebe funkelt apfelgrün

© 2022 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,
München, Germany.

Hungarian translation © Péntek Eszter, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 430 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

1

APPLEMORE, 2019. június

Apró, ezüstszürke kavicsok csikordultak meg a talpam alatt minden egyes lépésnél. A szűk kis ösvényt követtem, ragyogóan zöld bokrok és sövények mellett elhaladva, amilyeneket valószínűleg csak itt, Skóciában látni. Az elmúlt néhány napban – vagy talán órában – sokat eshetett. A levegőt átható, földes illat töltötte be, a növények buja zöldje vízzel teli gyökerekről és levelekről árulkodott. Most azonban a napsugarak áttörtek a felhőkön, felmelegítve a levegőt, amit hálásan fogadtam, mert a ruhám alá bekúszó jeges széltől már mindenem átfagyott, hideg rázta az egész testemet. Néhány szőke tincs is elszabadult a most már szénaboglyára emlékeztető kontyomból, és vad táncot jártak a fejem körül, a homlokomat és az arcomat csiklandozva.

A bőrönd kerekei elakadtak a kavicsok között, ezért kissé megemeltem, úgy vonszoltam tovább az ösvényen lépésről lépésre, közben próbáltam átkukucskálni a sövény fölött, hátha végre megpillantom a házat. Százhatvan centimmel azonban semmit sem láttam, főleg, hogy nehéz csomagom az istennek sem akart megmozdulni. Két hónapra elegendő ruha volt benne. Két hónap – ami otthon nem több, mint egy csettintés, az most egy kisebb örökkévalóságnak tűnt: két hónap egy teljesen idegen környezetben, idegen házban és idegen faluban. A gondolatra a gyomrom ismét összeugrott az izgalomtól, és ideges mosolyra rándult a szám. Máris kétségeim támadtak. Mit csinálok én itt ennyi ideig, barátok nélkül, akikkel olykor összefuthatnék egy kávéra, és mindenféle elfoglaltság nélkül? Na jó, munkám amúgy sem volt már, amióta a szálloda befuccsolt. Mégis, most újra átfutott a fejemen, nem hagytam-e ott túlságosan elhamarkodottan Heidelberget.

Csak arra tudtam gondolni, hogy el onnan, minél messzebb. Mi van, ha cseberből vederbe kerülök, és itt is ugyanolyan pocsékul érzem majd magam?

Mielőtt e gondolaton tovább rágódhattam volna, elértem az utolsó sövényszakaszhoz, amely eddig eltakarta a házat – és hirtelen mozdulni sem tudtam. A bőrönd nagy koppanással landolt vékony cipőmön.

– Te hülye… hülye vacak! – kaptam fel a lábam, hogy megdörzsöljem sajgó lábfejemet. Ám a fájdalom semmit sem változtatott az érzésen, ami a ház láttán eltöltött. A házszitter oldalon találtam róla pár képet, és már az alapján rögtön beleszerettem, de itt, élőben, ahogy előtte álltam nyűgözött csak le igazán. Egy szempillantás alatt elpárologtak a kételyeim.

Hamisítatlan skót vidéki ház: nagyobb, mint amire számítottam, kétszintes, sárgára festett falakkal, amit csak a homlokzatba épített terméskövek törtek meg. Itt-ott borostyán és sárga futórózsa nyújtózkodott a tető felé. A földszinten a fehér ráccsal borított ablakok hatalmasak voltak. Az emeleten lévők már kisebbek, de háromszögletű tetővel ellátott erkélyekbe foglalva. A ház előtt fapad állt. Már láttam is magamat, ahogy ott ülök, tekintetem az előttem elterülő vadvirágos rétre és a legelésző juhokra téved, és mélyen beszívom a természet enyhén lápos illatát. A ház ugyan nem volt teljesen különálló – jobbra a kertet határoló szomszédos épület fala magasodott –, de ez volt a falu utolsó háza, így eléggé eldugottnak és békésnek látszott a többihez képest.

Busszal érkeztem Edinburghból. Zöldellő lankák közt kanyargott az út, akárcsak egy vajreklámban, és szürke sziklák közt kígyóztunk végig, mire megérkeztünk Applemore-ba, a Skócia szívében elterülő, Killinnel szomszédos falucskába. Kétszer is át kellett szállnom, de ahogy ott álltam és ezt az álomházat néztem, megért minden fáradságot. Hirtelen rettentő izgatott lettem. Belülről is látni akartam! Elővettem a mobilomat, és megnyitottam az utolsó e-mailt, amelyet Mrs. Bains, a ház tulajdonosa küldött.

Szia, Mila!

A házunk már csak Rád vár! Mi már úton is vagyunk a nővéremhez. Remélem, a nagy rohanásban mindent elő tudtunk készíteni, hogy jól érezd magad, és kellemesen teljen a két hónap nálunk, Applemore-ban. A kulcsot a bogáncsoscserép alá tettük, küldök róla egy képet. Így biztosan nem lesz nehéz megtalálni.

A házban további instrukciók várnak, amennyiben segítségre lenne szükséged. Ha van még kérdésed, ne habozz, keress minket bátran!

Jó utat és jó szórakozást kívánunk a jó öreg Applemore-ban!

Ruth és Rory Bains

A virágról készült fényképről a bejáratra pillantottam. A sötétzöld ajtóhoz vezető utat valóban néhány, különféle gyógynövényekkel és tarkálló virágokkal teli terrakottacserép szegélyezte. És ott volt a bogáncs, a maga sötét rózsaszínjével, a sok zöld és púderszínű virág társaságában.

Amikor megkaptam az e-mailt, csodálkoztam, vajon minek ültet valaki bogáncsot cserépbe, hiszen az igazából gyomnövény, de a sok vadvirág és zöld között itt, a kertben valóban gyönyörűnek találtam. A cserép alatt kitapogattam a kulcs hűvös fémjét.

Lelkesen húztam ki és illesztettem a zárba. Már rettentő kíváncsi voltam, mi vár rám az ajtó túloldalán. Kicsit úgy éreztem, mintha ezzel az ajtónyitással új életet kezdenék. Elvégre pontosan ezért utaztam ide: egyszerűen muszáj volt eljönnöm és magam mögött hagynom azt a rengeteg drámát és rossz érzést, ami Heidelbergben minden sarkon leselkedett rám.

Ahogy benyitottam a házba, szinte szóhoz sem jutottam. Elragadtatva léptem be a nyitott folyosóra, amelytől jobbra tágas nappali tárult elém. A kandalló köré rendezett kárpitozott bútorok otthonos benyomását csak még tovább fokozta a meleg, mézszínű padló.

A kanapétól balra eső könyvespolc láttán a tekintetem akaratlanul is az ott sorakozó könyvek gerincére tévedt. A jobb oldali ablak előtt egy másik, kisebb kanapé állt, amely tökéletes helynek tűnt arra, hogy az ember pokrócba burkolózva olvasson és időnként kikukkantson az ablakon az égre.

Izgatottan jártam körbe a helyiséget, majd rohantam is a következőbe, ami épp ezzel átellenben volt: a hatalmas ablakokkal megvilágított, tágas étkező-konyhába.

A ház bútorzatát tompa sárgára lakkozták, a konyha közepét konyhasziget foglalta el, két ülőkével, az előtte álló gyönyörű, régi faasztal körül pedig akár nyolcan is vígan elfértek. A konyhaszigeten egy nagy tál ropogós zöldalmát és pár papírlapot pillantottam meg Mrs. Bains kézírásával: Üdvözlünk Applemore-ban! Még egyszer kellemes időtöltést kívánt, és felírt minden fontos számot, valamint különböző használati utasításokat és útmutatásokat a házban található készülékekhez, sőt, még egy pizzafutár szórólapját is mellékelte. A padlón két tálacska állt, amelyeket valaki igencsak tisztára nyalhatott, vagy Mrs. Bains mosta el őket. Házszitterként nemcsak a házra, hanem a két macskára is vigyáznom kellett – viszont eddig még egyiket sem láttam. Talán a házban bujkálnak valahol, de az is lehet, hogy kislisszoltak a macskabejárón, és a környéken kóborolnak. Na, majd mindjárt idecsalom őket!

Lelkesen hagytam magam mögött a konyhát, hogy az emeletre vezető keskeny lépcsőhöz siessek. Fokról fokra haladtam felfelé, közben a falon lógó fényképeket nézegettem. Bainsék tipikus képeskönyv-család voltak: apa, anya a két fiukkal és egy kutya. Az összeállítás, azonkívül, hogy időközben eltűnt a kutya, és a családtagok is idősebbek lettek, a következő képeken sem változott. Boldognak, szinte teljesen gondtalannak tűntek. A fiúk örökölték apjuk szőke haját és tejfehér bőrét, és az anyjuk gödröcskéit is, aki magával ragadóan nevetett, az arca csak úgy ragyogott. Ilyen mosollyal bizonyára nem volt nehéz elcsavarni a faluban a lányok fejét.

Magamban mosolyogva értem fel az emeletre, ahol a kis folyosóról öt ajtó nyílt. Mindjárt követtem is az első ajtóra ragasztott, igencsak hívogató cetlit; vastag filctollal ezt írták rá: Szép álmokat, Mila! Az ajtó egy hálószobába vezetett, ahol hatalmas ágy állt, és virágok voltak mindenütt. Az ágytakarót, a függönyt, még az éjjelilámpák búráját is halvány rózsák díszítették. Ettől máris elememben éreztem magam, hiszen imádtam minden virágos dolgot. A bőröndömben lévő ruháimon is, majdnem mindegyiken, virágok voltak, különböző formákban és színekben. A hosszú, bokáig érő virágos szoknyákat különösen szerettem, ahogy a lábam körül lobognak, ettől úgy éreztem magam, mint valami regény hősnője: szabadnak és romantikusnak.

Önfeledten vetettem magam az ágyra, hogy teszteljem a matrac keménységét, majd felpattantam, hogy megnézzem a többi helyiséget is: még egy hálószobát, amelyet nyilván a ház tulajdonosai használtak, és egy apró fürdőszobát, ahova nagy örömömre egy kádat is sikerült bepréselni. A következő szobába lépve szinte hanyatt estem a meglepetéstől. Egy mozi! Egy igazi mozi fotelekkel, vetítővászonnal, bársonyfüggönnyel és vetítővel. Erről egy árva szó sem esett a honlapon a ház leírásában. Nem is tudom, hogy ezt egyáltalán szabad-e használnom, gondoltam. Pillantásom egy következő levélkére esett a gurulós kisasztalon, a távirányítók és egyéb felszerelések mellett: E ház nagyra becsült őrzőjének – ez bizonyára én lennék, állapítottam meg magamban nevetve. A ház gazdája ebben részletesen elmagyarázta, hogyan kell használni a berendezést és hogyan lehet hozzáférni a több száz filmet tartalmazó adatbázishoz. Végül kellemes filmes estéket kívánt az ismeretlen világokhoz. Boldogan sóhajtottam fel. Imádtam a filmeket, különösen a romantikus vígjátékokat és a gyönyörű, nyálas szerelmi regények filmadaptációit. Ezzel, gondoltam, meg is oldódott a kérdés, mivel töltöm majd ezt a két hónapot, ha esetleg semmi más elfoglaltságom nem akadna.

A moziterem melletti ajtó zárva volt. Különös. Mr. És Mrs. Bains mindent felcímkézett és pontosan elmagyarázott, de hogy van olyan hely, ahova nem léphetek be, azt senki sem említette. Ismét megpróbáltam lenyomni a kilincset, és nagyobb erővel toltam befelé az ajtót, de semmi. Na mindegy, valószínűleg mindent, amiről úgy gondolták, hogy nem akarják szem előtt hagyni, elzártak ebbe a szobába. Legalábbis én biztosan így csináltam volna. Most mégis Jane Eyre jutott az eszembe és a titokzatos padlás, ahová nem engedték be. Félig megborzongva, félig kuncogva azon tűnődtem, vajon miféle sötét titkot rejthet ez a szoba: egy halom büdös zoknit vagy tíz évre elegendő leárazott macskaalmot?

Aztán hirtelen észbe kaptam. Hol lehet a két macska? Visszamentem a konyhába, még mindig sehol senki, de az egyik fiókban találtam macskaeledelt és némi jutalomfalatot. Kiszórtam belőle egy maroknyit a macskakijárat elé, és megtöltöttem a tálkáikat is. Ez talán idecsalja a két csavargót – és mindjárt meg is kedvelnek engem.

De még akkor sem történt semmi, amikor újra körbetáncoltam a konyhát, és hangosan megzörgettem a szárazeledeles zacskót. Kénytelen voltam egyelőre feladni.

Tiszta ruhát kotortam elő a bőröndből, és vizet engedtem a fenti fürdőkádba. Végre megszabadulhatok az utazás során rám ragadt kosztól! Utána meg megyek, és felfedezem a környéket. Már alig vártam, hogy elmerüljek a zöldellő rétekkel tarkított autentikus skót természetben. Előbb azonban sokkal csábítóbbnak tűnt egy kellemes, meleg fürdő, ahol kinyújtóztathatom a tagjaimat és kifújhatom magam a hosszú buszozás után.

Ahogy a kád megtelt, jóleső érzéssel süllyedtem bele a fürdővízbe. A hab finom jázminillatot árasztott. Lehunytam a szemem, mélyen belélegeztem, és átadtam magam a pihentető sötétségnek. Pontosan így képzeltem el.

Ekkor lelki szemeim előtt egy arc villant fel. Markáns vonások, fekete haj és szúrós, zöld tekintet. Gyorsan kinyitottam a szemem, de hiába: a körvonala addigra már beleégett a retinámba. És vele együtt ismét előkúszott a fájdalom, szorosan a lelkembe markolva. Annyira fájt, hogy levegőt is alig kaptam. Könnyek gyűltek a szemembe, pedig nem akartam sírni. Most nem. Az imént még olyan boldogan ugrabugráltam a házban, nem lehet, hogy máris visszaessek, vissza a keserű csalódottságba.

De már túl késő volt. Újabb képek törtek utat maguknak erőszakosan a fejemben. Emlékek róla, Theóról. Láttam magam előtt, ahogy belebotlom abban a bárban, ahogy a tekintetünk olyan hosszan és mélyen elmerül egymásban, ahogy korábban még soha nem tapasztaltam. A múlt most mintha örökkévalóságnak tűnt volna, pedig csak néhány hét telt el azóta. Tudtam, hogy csak kínzom magam, de nem tehettem róla. Még mélyebbre merültem a fürdővízben, és eszembe jutott az a mindent megváltoztató este ott, Heidelbergben.

2

HEIDELBERG, 2019. május

– És ezért – csuktam be a kezemben tartott könyvet –, épp ezért Lori Nelson Spielman az egyik kedvenc írónőm a romantikus regény kategóriában. – Odacsúsztattam a könyvet a telekarcolt faasztalon a többieknek. Szinte kiabálnom kellett, akkora volt a hangzavar a bárban, ahol Fionával, Leonnal és Josefinével a szokásos havi romantikaklubunkat tartottuk. Mert mi, négyen imádtunk mindent, ami csak a szerelem körül forgott. Együtt mentünk moziba, hogy megnézzük a legújabb romantikus történetet, vagy egyikünk tévéje előtt jöttünk össze szerelmesfilm-estre egy üveg proseccóval és egy doboz csokoládéval. Ezúttal egy regényre esett a választásunk, és most is épp arról beszélgettünk a túlságosan zajos bárban. Az emberek vészesen csurig töltött, ide-oda imbolygó poharakkal tolongtak az asztalunk mellett, miközben odakint, az ablakok mögött rég leszállt az este. Már csaknem két órája ültünk itt és beszélgettünk, de egyre nehezebb volt a könyvre koncentrálni. Minél későbbre járt, annál nagyobb lett körülöttünk a pezsgés. Pörgős dzsessz vidáman zengő szaxofonszólója visszhangzott a zsibongó hangkavalkádban, a levegő felforrósodott, és sörszaggal telt meg. Mit volt mit tenni, az ember egyszerűen átadta magát a hangulatnak, és rendelt egy következő kört.

– Így van – mondta Leon a maga megfontolt stílusában, az üvegét a levegőben lóbálva. Ahogy a másik kezével beletúrt sűrű, barna hajába, a fiatal Hugh Grantet juttatta az eszembe. Leonnak nemcsak a haja volt szakasztott mása a színészének, hanem az álmodozó tekintete is. Ráadásul Hugh a Sztárom a páromban egy kissé magának való könyvkereskedőt alakított, és Leon is könyvesboltban dolgozott… Elfojtottam egy vigyort, ahogy folytatta. – Nála legalább nincs olyan, hogy szerelem első látásra, meg effajta hülyeségek. Nála sokkal lassabban alakulnak a dolgok. És ez sokkal közelebb áll a valósághoz, nem igaz? – Szemöldökét ráncolva nézett rám, jól tudta, hogy szavai igazi kihívásként érnek, amit nem hagyhatok szó nélkül.

– Meg effajta hülyeségek? Tényleg hülyeséget mondtál? – kiáltottam fel tüstént, színpadiasan a szívemre téve a kezem, mintha az imént épp egy egész darabot tépett volna ki belőle. – Ha szerelemről van szó, akkor semmi sem lehetetlen, még a szerelem első látásra sem vagy a többi efféle hülyeség!

Abban a pillanatban egy kövér has nyomódott hátulról a fejemhez, ahogy a gazdája megpróbált utat törni magának a székem és a tömeg közt, én pedig igyekeztem még beljebb húzódni az asztalhoz.

– A szerelemben tényleg minden lehetséges, de csak azért, mert teljesen elvakít – vágott közbe Fiona, vörös lófarka végét az ujjai köré csavarva, miközben szórakozottan figyelte, ahogy megpróbálom kikerülni a felém nyomuló potrohot. Fiona menedzserként dolgozott ugyanabban a szállodában, ahol én recepciós voltam. Eleinte zavart határozott és néha meglehetősen szigorú stílusa, a négy év alatt azonban, amíg együtt dolgoztunk, teljesen más oldaláról ismertem meg, és hamarosan a szívembe zártam. Mostanra a legjobb barátnőm lett.

Végre eltűnt mögülem a has, és újra a beszélgetésre koncentrálhattam.

– De hiszen – kiabáltam Fiona és Leon irányába – ti ugyanúgy hisztek a nagy szerelemben! Különben nem lennétek itt, a klubban!

– Hiszem, hogy a szerelem létezik, és lehet olyan erős, hogy felülír minden mást – felelte Fiona, összevissza hadonászva a levegőben, mintha csak egy legyet próbálna elkergetni –, de ez soha nem tart tovább néhány hónapnál. Aztán az első nagy fellángolás alábbhagy, a felfokozott intenzitás eltűnik, végül a kapcsolat munkává válik, a szerelem pedig a barátság, a megszokás és a szeretet keverékévé. Ami persze lehet szép is, ez nem kérdés.

Leon egyetértőn bólintott, és beletúrt a hajába, hogy a jól ismert mozdulattal rögtön hátrasimítsa.

– Szerintem csak azért mondjátok ezt, mert még nem tapasztaltátok másképpen – feleltem mogorván.

Erre Josefine halk egérhangja hallatszott, amely szinte beleveszett a körülöttünk zsibongó kavalkádba. Újra és újra elcsodálkoztam, hogy kickbokszoktató létére mennyire nyugodt és visszafogott a természete.

– Nem, még egyikünk sem tapasztalta másképpen. Vagyis hogyan lehetsz ennyire biztos benne, hogy olyasmi, mint a nagy szerelem, egyáltalán létezik?

Ő legalább nem hangzott olyan szkeptikusnak, mint a többiek, a kérdése inkább kíváncsinak tűnt. És végső soron igaza volt: azok alapján, amit én a huszonöt évemmel „kapcsolat” címszó alatt megtapasztaltam, kész csoda, hogy egyáltalán még hinni tudtam abban, hogy két ember annyira jól összepasszolhat, hogy az egész életüket együtt akarják leélni. Azoktól a pasiktól kezdve, akik már az első randink közben, az asztal alatt nyomkodták a mobiljukat a társkereső oldalt böngészve, hogy felszedjék a következő jelöltet, a kanapézombikig már mindent átéltem. Ezt a motivációm ugyan alaposan megsínylette, a könyveimet lapozgatva azonban, vagy amikor már ki tudja, hányadszor néztem végig Keira Knightley-val a Büszkeség és balítélet zárójelenetét, újra és újra megerősödött a szilárd meggyőződésem: kell hogy létezzen az igaz szerelem, és én valamikor, valahol megtalálom.

Egy pillanatra eltűnődtem, tekintetem a bárban nyüzsgő emberekre tévedt. Néhányan kisebb csoportokba verődtek a pultnál, mások a csocsóasztal körül sürögtek, akaratlanul is a labda koppanásával és a zenével egységes ritmusra mozogva. A szemem ekkor egy kétfős asztalnál ülő párocskán akadt meg, akik, úgy tűnt, mintha a körülöttük zajló eseményekről tudomást sem vennének.

– Egyszerűen csak hiszek benne – vontam meg végül a vállam. – Hinnem kell benne, különben az egész randizásnak nem lenne semmi értelme. Annyi könyvben, filmben és sorozatban felbukkan az igaz szerelem, kizárt, hogy mindez csak fantazmagória volna. Valahol léteznie kell!

A következő pillanatban nagy adag sör fröccsent az asztalunkra, mire mind a négyen ijedten dőltünk hátra.

– Oh, sorry – hallatszott egy fickó mentegetőzése valahonnan a tömegből. Josefine gyorsan elővett egy zsebkendőt, hogy letörölje a sört, míg Leon egymás után emelte fel a poharakat. Fiona megsemmisítő pillantást vetett a fickóra, aztán már vissza is ült az asztalhoz, és hozzám hajolt.

– Na igen – szólt, gyengéden megcibálva az egyik szőke fürtömet, mintha csak vissza akarna téríteni a valóságba –, de egy csomó könyv és film szól a földönkívüliekről is, én mégsem találkoztam eddig eggyel sem.

Bármennyire tiltakoztam is legbelül, mégsem tudtam megállni, hogy elnevessem magam.

– Szerintem olyan szép, hogy Mila ilyen kitartóan hisz a szerelemben! – védett meg Josefine, és a sörrel átitatott papírzsepi-galacsint egy üres korsóba dobta. Hálás mosolyt eresztettem meg felé, amikor felnézett rám. – Talán egy nap bebizonyítja, hogy tévedtünk.

Láttam a szemében, hogy ő is ugyanazt reméli, mint amit én – ellentétben a másik két barátunkkal, akiknek túl sok rossz tapasztalata volt már a szerelemmel.

– Erre innom kell – vágta rá Fiona, és felhajtotta az utolsó kortyot is a koktéljából. Már indult volna a következő körért, de gyorsabb voltam nála.

– Most én jövök. Mindenkinek ugyanazt?

Leon az órájára pillantott, majd bólintott.

– Mész még valahova? – kérdeztem.

– Nem, nem, de találkozóm van egy haverommal, ide beszéltük meg. Hamarosan itt kell lennie.

Olykor más barátaink is csatlakoztak a körünkhöz. Az egyetlen szabály az volt, hogy csak akkor jöhettek, amikor a klubunk már befejezte az ülését.

– Szóval akkor még egy kör – ismételtem meg a virágos ruhámat igazgatva, majd megragadtam az üres poharakat, amennyit csak bírtam, és a pult felé fordultam, amelytől vagy háromsornyi ember választott el.

Nagy üggyel-bajjal próbáltam átverekedni magam a felhevült testek között, bocsánatkérést mormolva. Parfüm, izzadság és alkohol szaga csapta meg az orrom. Természetesen kénytelen voltam kivárni az előttem kígyózó sort, hogy eljussak a bárpulthoz, ahol egy örökkévalóságnak tűnő idő után rendelhettem is.

Annyira megkönnyebbültem, amikor végre megkaparintottam az italokat, hogy túlságosan nagy lendülettel fordultam meg. A kezemben lévő teli poharakból kisebb szökőár fröccsent a levegőbe – és landolt a mögöttem álló srác pólóján.

– Jesszus! – kiáltottam az anyagon mind jobban szétterülő foltot bámulva. – Szörnyen restellem! Várj, hozok valamit, amivel letörölhetem!

Poharakkal a kezemben próbáltam a többi test között visszafurakodni a bárpulthoz, de a következő vendég addigra már elfoglalta a helyemet. Újra a fickó felé fordultam, és tanácstalanul néztem az ingén lévő foltra, majd a kezemben lévő italokra, végül újra rá. A férfi zöld szemével, átható tekintettel, szórakozott arckifejezéssel bámult rám. Szögletes arcát füléig érő, fekete haj keretezte. Ennek láttán a Vámpírnaplók egyik szexi vámpírjának halvány emléke villant át az agyamon: igen, Damon! Hogy a következő pillanatban e képet felváltsa az a hihetetlenül ragyogó szempár, amely szinte pislogás nélkül meredt rám, és annyira rabul ejtett, hogy egy pillanatra teljesen megfeledkeztem rém kellemetlen helyzetemről is. Amikor rájött, hogy vélhetően nem fogok tudni segíteni rajta, széles mosolyra húzódott a szája, ami rögtön észhez térített.

– Nagyon sajnálom – ismételtem meg, és igyekeztem összeszedni magam. – Várj, gyorsan odaviszem a poharakat az asztalunkhoz, aztán hozok neked valamit, amivel megszárítkozhatsz, oké?

– Nem, semmi vész – felelte, és nem mondhatnám, hogy csalódást okozott kellemesen rekedtes hangja, amely olyan jól illett az őt körüllengő titokzatos aurához. – Hogy őszinte legyek, egy ilyen kis felfrissülés direkt jól jön ebben a hőségben.

Hitetlenkedve néztem rá. Mosolya apró gödröcskéket varázsolt az arcára.

– Biztos? – kérdeztem, mire ő bólintott. – Hát jó, akkor én… – De nem igazán akaródzott elválnom tőle. Volt benne valami, ami apró rezgéseket váltott ki a gyomromban, izgatottá tett, és egyszeriben nem hagyott nyugodni az érzés, hogy tuti elszalasztok valamit, ha most csak úgy otthagyom és visszamegyek az asztalunkhoz. De aztán döntött helyettem. Rám mosolygott, és a bárpultot megcélozva eltűnt a mellettem megüresedett résen át.

Nagyot sóhajtottam, gyorsan elhessentve a rám törő csalódottságot, és utat törtem magamnak a barátaimhoz, ám az italokkal a kezemben ez jóval nehezebbnek bizonyult, mint idefelé. Csak apró lépésenként tudtam haladni, és igyekeztem elkerülni az utamba kerülő könyököket. Végül megláttam Leont, amint felém integet, és már épp oda akartam kiáltani, amikor egy magas, karcsú alak elém tolakodott, belecsapott Leon tenyerébe, és elfoglalta a helyemet, hogy kezet rázzon Fionával és Josefinével is. Igaz, csak hátulról láttam, de a fekete hajzuhatag semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy ez csakis az az ismeretlen lehet, akit az előbb abban a kellemes kis fürdőben részesítettem. Szóval ő Leon barátja? Akkor az az integetés sem nekem szólt. Közvetlenül az idegen széke – vagyis az én székem – mellé léptem, és nagy nehezen lepakoltam az italokat az asztalra. Az idegen észrevett, és egyenesen rám nézett. Biztosan azt hitte, azért állok ott, mert beszélgetni akarok vele. A pillantása arra késztetett, hogy valami hülyeséget kezdjek el makogni, amikor Leon a lármát túlharsogva megmentett:

– Theo, ő a negyedik a bandában, és mindannyiunk közül a legnagyobb romantikus, Mila.

– Egy romantikus, ereje teljében – mondta Theo pont olyan hangosan, hogy csak én hallhassam. Bűntudatos tekintetem a még mindig nedves pólójára tévedt, de ő már fel is állt, hogy felém nyújtsa a kezét. Kellemesen melegnek éreztem a tenyerét. – Theo vagyok, nagyon örülök, hogy mégiscsak sikerült rendesen megismerkednünk.

– Én is – feleltem szinte suttogva, és legszívesebben jól megrugdostam volna magam. Máskor nem szoktam ilyen félénk lenni, de volt valami ebben a srácban és az első találkozásunkban, ami szégyenlőssé tett. Theo a székre mutatott.

– Ez a te helyed, ugye? Gyere, ülj csak le, én hozok egy másik széket.

Hogy miként és honnan, az rejtély volt. A bár túlságosan zsúfolt volt ahhoz, hogy csak úgy üres ülőalkalmatosságra lehessen bukkanni. Mégsem telt el egy perc, és már jött is vissza egy székkel, amelyet odatolt közvetlenül mellém.

Fiona közben kiosztotta az italokat, beleszívott a koktélja szívószálába, majd Theo felé hajolt:

– Leon pont most mesélte, hogy a könyvesboltban ismerkedtetek meg egy felolvasáson, ahol te is részt vettél. Vagyis író vagy? Akkor mindenképp el kell olvasnunk a könyveidet a klubban!

Theo nagyot nevetett, én pedig oldalra sandítva, lenyűgözve figyeltem a szeme játékát, ahogy a benne lévő csillogás egyre mélyülni látszik.

– Az isten szerelmére, nem! Én csak fordító vagyok, egy egyszerű, jelentéktelen kis fordító, akinek megengedték, hogy azon az estén a színpadra üljön és kicsit sütkérezzen az írót övező fényben.

– Ne már, a hozzád hasonló emberek nélkül sose tudnánk ennyi könyvet olvasni. Szóval te csak ne beszélj ilyen lekicsinylően a munkádról! – szólt közbe Leon. Ez neki amúgy is elvi kérdés volt. Imádott mindent és mindenkit, akinek csak köze lehet a könyvekhez, és valami módon részt vesz a létrehozásukban. Órákig tudott áradozni a különféle kiadókról, számtalan szerkesztő és fordító nevével dobálózott, amíg már zsongott a fejünk. Egyszerűen büszke volt rá, hogy könyvkereskedőként ő is részese lehet ennek a világnak.

– Milyen nyelvekről fordítasz? – kérdeztem olyan félénken, ami inkább Josefinére volt jellemző.

Theo felém fordította a fejét, és ahogy a tekintete rám szegeződött, éreztem, hogy izgatott bizsergés járja át az egész testem.

– Francia és olasz nyelvből. Némi angol irodalmat is végeztem időközben, de ott olyan óriási a verseny, hogy inkább maradok a déli országoknál.

– Mi volt az utolsó könyv, amit fordítottál? Az kerül a listánk élére – kacsintott Fiona Theóra. A férfi egy számomra ismeretlen címet említett, amelyet Fiona lejegyzett, majd a papírjából felpillantva kérdezte: – Na, és van ennek a könyvnek valami köze a szerelemhez? Ezt tudnunk kell, hisz ennek a klubnak ez a lényege. Csak olyan filmeket nézünk és olyan könyveket olvasunk, amelyek a szerelemről szólnak.

– Hogy romantikus regény-e? – kérdezte Theo fanyar mosollyal. – Hát, ha van valami, ami nem szerepel ebben a könyvben, akkor az a szerelem. Hogy őszinte legyek, engem sem fogott meg különösebben, de mivel a szerző korábbi műveit is én fordítottam, nem akartam visszautasítani. Nem, várjatok, ha szerelmet akartok, akkor inkább ezt a regényt olvassátok el. – Magához húzta Fiona cetlijét, elvette a tollat, és felírt egy másik könyvcímet. Közelebb hajoltam, hogy megnézzem, de nem ismertem, és mielőtt rákérdezhettem volna, Theo folytatta:

– Amúgy meg miért pont szerelmi történetek? – Most Josefine felé fordult, aki még nem szólt semmit. Észrevettem, ahogy Theo tekintete először körbejárja a csoportot, hogy végül ismét a barátnőmön állapodjon meg, mintha anélkül hogy bármiféle nyomást gyakorolna rá, így akarna lehetőséget adni neki a válaszadásra. Josefine magához is ragadta a szót.

– Ez az, ami összeköt minket, négyünket – felelte lágy hangján. – Két évvel ezelőtt Leon felolvasóest-sorozatot indított a könyvesboltban romantikus szerzőkkel, és amikor a negyedik felolvasáson is összetalálkoztam Fionával és Milával, tudtam, hogy ők is ugyanúgy megőrülnek a szerelmes történetekért, mint én. – Rámosolygott a csoportra, mi hárman pedig egyetértőn bólogattunk.

– A szerelem tényleg képes rá, hogy összehozza az embereket! – kiáltott fel Leon, majd elhúzta a száját. – Vagy már az is elég, ha csak álmodozunk róla.

Theo erre rám nézett, és már ettől az icipici pillantástól is úgy éreztem, mintha a tekintete örökre belém égett volna.

Még beszélgettünk kicsit az olvasókörről, a könyvekről és az aktuális munkánkról, Theo pedig csakhamar olyan jól beilleszkedett a csapatba, mintha már ezer éve a tagja volna. Egy idő után Josefinének mennie kellett, mivel másnap kora reggel órája volt a harcművészeti stúdióban, ahol oktatott. Leon és Fiona viszont annyira belemerült egy vitába egy filmről, amelyet én nem láttam, hogy csak úgy röpködtek a fejünk felett az érvek és ellenérvek. Próbáltam követni kettejük egyre hevesebbé váló eszmecseréjét – amely egyébként elmaradhatatlan része volt a találkozóinknak, a téma pedig mindig másodlagos szerepet játszott. Az egész inkább a retorikai eszközökről szólt, azokat finomították és tették próbára. Theo ekkor megköszörülte a torkát. Rám nézett, mire bennem mintha megmerevedett volna valami. Idegesen igazgattam néhány hajfürtöt, amelyek szokás szerint az arcom előtt táncolva tették, amit akartak.

– Szóval te vagy itt a legnagyobb romantikus – érdeklődött Theo. Pillantása a kezemre tévedt, onnan pedig továbbsiklott a hajamra. Jól láttam, tényleg vigyorgott, amikor a legelső, különösen rakoncátlan tincsek máris visszapattantak az arcomba? – Ezt meg hogy értette Leon?

– Ó, csak azért mondta, mert én vagyok az igaz szerelem nagy szószólója ebben a csoportban. – Kérdő tekintetét és magasra húzott szemöldökét látva megpróbáltam elmagyarázni. – Na igen, nem tudom, neked milyen tapasztalataid vannak a randizás terén, de manapság elég nehéz megőrizni a hitet az igaz szerelemben, amikor az ember a harmincadik Tinder-randijára készül, és már előre világos, hogy úgysem fog összejönni.

– És te mégis hiszel az igaz szerelemben? – kérdezte Theo az asztalra könyökölve, fejét a tenyerébe támasztva.

– Igen, legalábbis hinni akarok benne, hogy kell lennie valaminek. Akkor is, ha még nem találkoztam vele. Hiszem, hogy egyszer igazán beleszeretek valakibe, akivel az egész olyan teljes, hogy legszívesebben minden napot vele töltenék, és vele akarok megöregedni, hogy nyolcvanévesen is kézen fogva sétáljunk a világban… – Kicsit szégyenkezve néztem félre. – Ez az, amire vágyom.

Egy pillanatra csak a zene és a zsivaj hallatszott körülöttünk, és én meg voltam róla győződve, hogy épp most csináltam totális hülyét magamból. De aztán Theo egyszer csak azt mondta:

– Ez nagyon jól hangzik. – Erre felpillantottam. Komolyan nézett rám, azzal az átható tekintetével, ami valahol mélyen megérintett. A fejemet hirtelenjében teljesen üresnek éreztem, de ha tudtam volna is mondani valamit, a torkom annyira összeszorult, hogy egyetlen szó sem lett volna képes kipréselődni rajta. Teljesen elvesztem abban a tekintetben, abban a zöld szempárban. Egy kisebb örökkévalóság telt el, bár csak egy szempillantásnak tűnt, amikor Theo végre elmosolyodott, és megszakította a szemkontaktust.

Nyelvével megnedvesítette az ajkát, megköszörülte a torkát, majd belekortyolt a sörébe. Ezután rám nézett, olyasfajta meglepett tekintettel, amelyet én is éreztem ez után az intenzív pillanat után, ugyanakkor volt benne valamiféle ravaszság is.

– Mondd csak – köszörülte meg ismét a torkát –, hány romantikus könyvet olvastál már?

Még mindig elég kábán meredtem rá, az előbbi izgalmon nem lehetett ilyen gyorsan túllépni.

– Párat – feleltem, és elvigyorodtam, ő pedig viszonozta a mosolyt, majd kicsit közelebb hajolt hozzám.

– De mégis hányat!

Hagytam, hogy a tekintetem elkalandozzon, anélkül, hogy bármit is érzékeltem volna a körülöttünk kavargó tömegből, a fejem pedig csak úgy zsongott.

– Talán úgy háromszázat.

– És ebbe a szerelmes filmeket még nem is számoltad bele – tette hozzá Theo, egy percre sem véve le a tekintetét rólam. Szimpatikusnak talált, efelől nem volt kétség, de inkább a maga kedves módján. Most vajon flörtöl velem?

– Néhányat kétszer vagy háromszor is megnéztem – vallottam be vigyorogva. – Láttad A szerelem hálójábant Meg Ryannel? Minden egyes sorát kívülről tudom.

– Bizonyítsd be! – vágta rá kihívóan.

Még szélesebb mosolyra húzódott a szám, túl sok gondolkodásra nem volt szükség, kicsit kihúztam magam, és máris idézni kezdtem az egyik kedvenc részemet, amelyben Tom Hanks alias Joe Fox azt mondja az egyik híres kávézóláncról, miszerint ott „azok, akiknek fogalmuk sincs róla, kik is ők valójában, és mi a fenéhez kellene kezdeniük magukkal, mindössze két dollár kilencvenöt centért nemcsak egy csésze kávét kaphatnak, de egy teljesen határozott öntudatot is”.

– Váó, ez… lenyűgöző! – nevetett.

– Na igen. Talán jobb lenne, ha inkább értelmesebb dolgokra fordítanám az időmet. Nem valami nagy ügy kívülről megtanulni szerelmi történeteket.

– De, nagyon is az – felelte Theo, és ahogy rám emelte a tekintetét, kész vihar támadt a fejemben. Bármennyire jó lett volna valami frappáns válasszal előrukkolni, a gondolataim összevissza kavarogtak.

Én is az asztalra könyököltem, fejemet a kezembe támasztva egyre közelebb hajoltam hozzá, hogy jobban halljam a zajban – és talán azért is, hogy érezzem a hajszálai csiklandozását az arcomon és a testéből áradó melegséget. Hirtelen egy kéz érintette meg a hátamat, amire összerezzentem. Felnéztem, mint akit éppen a legszebb álmából ébresztenek fel.

Leon állt mellettem. A szeme alatt sötét árnyékok húzódtak, amelyek akkor jelentek meg, ha régóta ébren volt, és néhány pohárral több sört ivott a kelleténél. Mióta Theo felbukkant az asztalunknál, most először tűnődtem el, vajon hány óra lehet.

– Fionával lelépünk, muszáj aludnunk – jelentette ki Leon hangosan. Fiona már bújt is bele a farmerdzsekijébe, és tényleg úgy festett, mint aki bármelyik pillanatban összeeshet a fáradtságtól.

– Mennyi az idő? – kérdeztem.

– Mindjárt kettő. Ideje lefeküdni.

– Már kettő? – Meglepődve fordultam Theo felé, ő szintén a szemöldökét ráncolta. Leon rólam Theóra nézett, majd vissza.

– Ti még maradtok?

Azt reméltem, Theo szemében is ugyanazt a sajnálkozást látom majd, amit én éreztem. De csak a fejét rázta.

– Nem, sajnos nekem is mennem kell. Különben holnap nem jutok el az íróasztalomhoz, és egy fontos határidő közeleg. Csak még előbb… – Bocsánatkérőn elmosolyodott, és eltűnt a mosdók irányába. Ahogy figyeltem, amint távolodik, képtelen voltam nem tudomást venni a gyomromban keletkező kellemes bizsergésről és a szomorúságról, hogy Theo elmegy.

– Mila? – hallottam Leon vészjósló hangját a fülemben. – Mondd csak, mi ez az egész?

Ahogy ránéztem, a mosolyom bizonyára elárult mindent, ami épp bennem zajlott.

– Ne, ne, ne, ne csináld! – kiáltotta hevesen. – Nem szerethetsz bele, hallod?

– De hát miért nem? – kérdeztem ingerülten. – Különben is, lehet, hogy már késő. Hát neked nem tűnt fel az a pillanat az előbb? Csak néztük egymást, hosszú percekig. Varázslatos volt, tényleg. Biztos vagyok benne, hogy ő is ugyanolyan különlegesnek találta, mint én…

Leon felsóhajtott, és lerogyott a székre, ahol az imént még Theo ült.

– Mila, kérlek, felejtsd el, de nagyon gyorsan!

– Mi, de miért? – Kihúztam magam, és homlokomat ráncolva néztem Leonra. – És mi van, ha ő az igazi? Tudod, az én Mr. Darcym, az én Will Traynorom vagy az én… khm… Joe Foxom. És te azt akarod, hogy elfelejtsem?

– Mila, nem ő az igazi. – Leon a térdemre tette a kezét. – Nem lehet ő. – Átpillantott a fejem fölött, és kissé fájdalmasan elmosolyodott. Gyorsan körülnéztem: Theo kijött a mosdóból, és épp felénk tartott. Leon a fülemhez hajolva folytatta: – Theónak menyasszonya van. Érted? Nem ő az igazi, nem lehet az.

Mintha egy jéggel teli vödröt zúdítottak volna rám, keserű, hideg érzés áradt szét bennem. Egymás után, sorjában dermedt meg minden végtagom, a szöveteim, majd az összes szervem. És ebben a jégbarlangban egyetlen szó visszhangzott egyre a fülemben: menyasszony – menyasszony – menyasszonya van.

3

APPLEMORE, 2019. június

Csak nagy sokára sikerült megszabadulnom az emlékektől és gondolatban visszatérni a skóciai házba. Most még az is nehezemre esett, hogy kiszálljak a kádból, megszárítkozzam és tiszta ruhát vegyek magamra. Minden mozdulatnál úgy éreztem, mintha valami hatalmas teher súlya húzna vissza. Ha nem beszéltünk volna meg aznapra online találkozót Leonnal, Fionával és Josefinével, valószínűleg fogom magam, bebújok az ágyba, és még a virágos takarót is a fejemre húzom. Ehelyett lementem, előbányásztam a laptopot a táskámból, a Mrs. Bains által hátrahagyott adatok segítségével csatlakoztattam az internetre, és beléptem a Skype-ra. Már ott voltak: a három legeslegjobb barátom. Meleg borzongás járta át görcsbe rándult gyomromat, amikor mosolygó arcukat megláttam a képernyőn megjelenő három kis négyzetben, valamint meghallottam egymás szavát túlkiabáló hangjukat, amely meglehetősen torznak tűnt, ahogy utat tört magának a világhálón keresztül.

– Mila! – kiáltották mindhárman. – Rendben megérkeztél?

– Mi a helyzet? – kérdezte Fiona, míg Josefine halkan hozzátette:

– Hogy vagy?

Ennyire egyértelműek lettek volna a szomorú árnyékok a szemem körül? Bár ezen egyáltalán nem csodálkoztam. Josefinének mindig is jó érzéke volt ezekhez a finomságokhoz.

– Tényleg csoda szép itt – válaszoltam Fiona ártalmatlanabb kérdésére. – A ház egy álom, van kandalló és még egy kis mozi is. Amikor pedig kinézek az ablakon, mindenütt csak a természet: rétek, vadvirágok, birkák, legelők…

– És milyen a falu meg a szomszédok? – kérdezte Leon. A háttérben örömmel fedeztem fel könyvespolcainak dugig tömött, tarka sorait. Leon egyetlen könyvétől sem vált volna meg soha, még akkor sem, ha annyira nem is jött be neki.

– Még nem jutottam el odáig, hogy körbejárjam a helyet. Amikor megérkeztem, épp csak egy kis szögletét láttam, és ott nem találkoztam egyetlen lélekkel sem. Első pillantásra szépnek tűnik, kicsit talán kihalt.

– Ó, ne félj, hamarosan előmásznak majd az odújukból, amint megtudják, hogy új lakó érkezett, aki kedves és ráadásul gyönyörű! – vágta rá Fiona teljes meggyőződéssel.

– Remélem is – mondtam –, különben nagyon magányos lesz itt nélkületek.

– Hogy érted azt, hogy nélkülünk? – kiáltott fel Leon. – Rendszeresen skype-olunk és írunk is egymásnak. Remélem nem hitted, hogy csak mert elszöksz néhány hétre Skóciába, ilyen könnyen megszabadulsz tőlünk. Felejtsd el!

Hálásan mosolyogtam.

– Ez, hogy őszinte legyek, egész jól hangzik.

– Na, és hogy állsz a tudodkivel? – vette végre a bátorságot Fiona, hogy megkérdezze.

Sóhajtva az ajkamba haraptam, nehogy ismét elhatalmasodjanak rajtam az előbbi érzések. Ők, hárman sajnos túlságosan is sokat láttak engem szomorkodni az utóbbi időben.

– Elvagyok – feleltem végül.

– Még mindig semmi hír felőle…? – tudakolta óvatosan Josefine.

– Az utolsó üzenetem óta semmi.

Mindhárman csüggedt képpel bólogattak.

– Na igen – szólalt meg Leon –, szerintem határozottan jobb így, még akkor is, ha ez most nehéz neked.

Bólintottam. Természetesen igaza volt, én mégis reménykedtem valami jelben, amely bizonyítja, hogy Theo nem volt teljesen közömbös irántam. Nehéz volt egyik napról a másikra kikapcsolni az érzéseimet.

– Nem találkoztatok azóta? – kérdeztem Leont, aki régebben ismerte Theót, mint mi. Nem voltak közeli barátok, de időnként összefutottak, hogy kitárgyalják az épp aktuális könyvprojekteket.

– Egyszer, futólag a könyvesboltban – válaszolta.

– Nem is mesélted. – A szívem máris gyorsabban vert.

Leon bocsánatkérőn vonta meg a vállát.

– Igazából nincs mit mesélni róla. És azt hittem, csak ismét felzaklatna téged.

– Mondott valamit?

– Nem, semmit. Csak egy megrendelt könyvet vett át. Aztán egy másik vásárló elvonta a figyelmemet. Alig váltottunk két szót. Ami, hogy őszinte legyek, kész szerencse, különben alaposan megmondtam volna a véleményem.

Bólintottam, és éreztem, hogy csalódottság lesz úrrá rajtam. Leon látta a szememben, és gyorsan hozzátette:

– Te nem csináltál az égvilágon semmi rosszat, Mila. Semmi értelme nem lett volna még jobban belebonyolódni ebbe az ügybe. Biztos vagyok benne, hogy kedvel téged, de azt a másikat, úgy tűnik, még jobban.

– Vagyis nem ő az igazi! – vágott közbe gyorsan Fiona. – Különben azonnal rájött volna, milyen különleges és nagyszerű ember vagy. Vagyis egy percig se hidd, hogy te tehetsz mindenről!

Megráztam a fejem, anélkül hogy a mondatai igazán eljutottak volna hozzám. Még mielőtt újabb bátorító szavak érkeztek volna, ami ugyan nagyon kedves volt tőlük, de pillanatnyilag egy cseppet sem segített rajtam, felemeltem a fejem, igyekezve reményteljes pillantást vetni a barátnőmre:

– És mi a helyzet a szállodával? Jutottatok valamire az ügyvédekkel a tegnapi megbeszélésen?

Újra magam előtt láttam Fionát, ahogy másfél hete az ajtóm előtt állt feldúltan, kócos hajjal, ahogy addig még soha nem láttam…

– Szia, de hát mi…? – kérdeztem, de még mielőtt a mondat végére értem volna, Fiona maga után húzott a nappaliba, és leültetett a kanapémra.

– De hát mi történt?

– Elmondom, mi történt. Utcára kerültünk, az történt.

– Utcára? Ezt meg hogy érted? De… hogyhogy itt vagy, nem kellene dolgoznod?

– Pont ez a probléma. A szállodának annyi. Az egész lánc csődbe ment. Épp most járja be a sajtót a hír. Tudtam. Tudtam, hogy valami nincs rendben az új tulajjal. De hogy így lelép a pénzzel, és a Bahamákon éli világát, arra azért nem számítottam. Most pedig a fizetésképtelenségi kérelmünket is elutasították!

Persze nekem sem kerülte el a figyelmemet, hogy a szállodalánc, amelynek mindketten dolgoztunk, a fizetésképtelenség szélén áll, mégis azt hittük, hogy rendeződni fog a helyzet. Hogy a láncot a fizetésképtelenségi eljáráson keresztül valahogy még meg lehet menteni. És most megtörtént a legrosszabb: elvesztettük az állásunkat. Mintha nem lett volna elég problémám már amúgy is…

A képernyőn keresztül is láttam, még mindig mennyire feldúlja a barátnőmet az egész történet.

– Szóval a láncnak tényleg annyi.

– Abszolút. Holnap állásinterjúra megyek az Old Townba. Már egy ideje hívogatnak, de eddig nem hagytam magam átcsábítani. Talán szólhatok pár jó szót az érdekedben is.

– Az nagyon jó lenne – feleltem nem túl nagy lelkesedéssel. Pedig az Old Town egyike volt azoknak a szállodáknak, amelyekben mindig is dolgozni akartam: egy luxusszálloda rendkívül elegáns hallal, ahol az ember vörös szőnyegen lépdel, és amikor belép az ajtón, londiner siet elé, hogy átvegye a csomagját. Most azonban nem igazán tudott feldobni az új munka kilátása. Talán csak mert épphogy megérkeztem Skóciába, és semmi kedvem nem volt azon rágódni, hogy mi lesz utána.

Beszélgettünk még egy kicsit erről-arról, megállapodtunk a következő Skype-időpontban. Bár a barátaim mindent megtettek, hogy biztosítsanak róla, a távolság ellenére mellettem állnak, mégis szomorú gondolatok kavarogtak a fejemben, és amint a laptop képernyője elsötétült, egyszeriben megint egyedül maradtam.

Tekintetem végigvándorolt a könyvespolcokon és a nappali kárpitján, ami egy ideig mind az enyém lehet, gondolataim viszont messze jártak, Heidelbergben. Képtelen voltam kiverni a fejemből a képet, ahogy Theo belép Leon könyvesboltjába, hogy átvegye a rendelését, és akaratlanul is eszembe jutott a megismerkedésünk. Hirtelen megint olyan közelinek tűnt – ugyanakkor olyan távolinak, mint még soha. Miért ilyen pokoli nehéz elfelejtenem őt? Megérintett egy olyan mélyen elrejtett ponton, amelyet eddig senkinek sem sikerült megközelítenie. De vajon miért szolgáltattam ki magam ennyire az érzéseimnek egy olyan férfi iránt, aki egyértelműen foglalt volt? Tulajdonképpen ezt találtam a legszörnyűbbnek: hogy én tehettem az egészről, az elejétől a végéig, és arról is, hogy most ilyen pocsékul érzem magam. Ha hallgatok a barátaimra, amikor Theo meghívott arra a kávéra, és távol tartom magam tőle, akkor most nem ülnék itt belesüppedve a bánatba ebben a gyönyörű házban és az új környezetben, amely csak arra vár, hogy felfedezzem. Ha akkor egyszerűen nemet mondtam volna… De nekem muszáj volt belekeveredni ebbe a szerelmi őrületbe, mert szilárdan hittem, hogy Leon biztosan téved, és Theónak nem lehet barátnője. Különben nem nézett volna rám úgy, ahogy ott, a bárban. Még most is, hogy már tisztán láttam, képtelen voltam lerázni magamról azt az érzést…

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

Utószó és köszönet

Receptek

Foto: Franziska Kutter

A szerzőről:

Pauline Mai 1987-ben született Berlinben. Irodalomtudományból diplomázott. Egy könyvkiadónál helyezkedett el, ahol szerkesztőként dolgozott. Jelenleg írással foglalkozik, hobbija az utazás.

A szerző Athenaeum Kiadónál készült, eddig megjelent kötetei:

A harmincéves Carli egy marburgi kávéházban dolgozik. Építészmérnöki tanulmányait abbahagyta, mert imádott olasz nagyszülei halála után mély gyászba zuhant, és elképzelése sincs, hogyan tovább: a marburgi közös albérletet nem neki találták ki, és a kávéházban végzett munkája sem éppen telitalálat. Az egyetlen fénysugár az életében a legjobb barátnője, Fritzi. Ám egy napon minden megváltozik: törzsvendégük, Fabrizio egyik napról a másikra elmarad, és Carlit nem sokkal később az idős férfi végrendeletének felolvasására hívják. Megtudja, hogy Fabrizio örökséget hagyott rá Firenzében…

Amikor Penelope tudomást szerez nagymamája, Mathilde balesetéről, csapot-papot otthagyva Berlinből Provence-ba utazik, hogy mielőbb mellette és a segítségére lehessen. A fiatal lánynak éppen kapóra jön, hogy másról gondoskodhat, mert a saját életével pillanatnyilag nem akar foglalkozni. Teljes erőbedobással kezd el dolgozni Mathilde panziójában, a Kis boszorkányban. A végtelen levendulamezők mellett és a francia ínyencségek illatfelhőjében felelevenednek Penelope gondtalan gyermekkorának emlékei, és azon tűnődik, vajon mikor felejtette el, hogyan kell boldognak lenni…

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Carlito – SIL Open Font License
Rochester – Apache License 2.0
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License