Minden jog fenntartva.

A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2021

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szöveg: Maros Edit © 2021

Borítóterv © Szabó Vince

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-088-5

1.
Akkor most mi is van?

A romantikus filmek ott szoktak véget érni, hogy a hősnő végre összejön álmai lovagjával, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak. Hogy mi történik az „amíg” alatt, az mindenkinek az egyéni fantáziájára van bízva. Nos, ha mindez a te saját sztorid a valóságban, akkor kénytelen vagy szembesülni azzal, hogy az „amíg” konkrét kidolgozása nem is olyan egyértelmű…

Miután hazaértem életem legszürreálisabb szombat esti „kiruccanásából”, kezdetét vette az a rész, ami már a filmeken sem látszik.

A Bálinttal történtek hatására rózsaszín eufóriában lebegve arról is elfelejtkeztem, hogy beparázzak tőle, hogyan fogadnak majd Anyáék. Lazán belibegtem a bejárati ajtón, a szüleim pedig úgy ugrottak elém a nappaliból, mint húsvéti nyúl a bokorból. Épp belekezdtem volna egy spontán magyarázkodásba, amikor egyértelművé tették, hogy Kitti közbenjárt értem, vagyis nagy vonalakban vázolta a szitut (mármint a zenekarosdit, nem a Bálint-témát, természetesen, hiszen arról nem tudhatott még ő sem…), így megmentve engem az ősök haragjától és a rám váró büntetésektől. Miután hagytam, hogy Anya magához szorítson, és könnyes szempillákkal elrebegje, milyen büszke, amiért ki mertem állni az egész város elé (fura, idáig nem igazán komálta a dobolással kapcsolatos terveimet…), Apa pedig hümmögve meglapogatta a hátam, közöltem velük, hogy hulla vagyok, lefekszem, és felviharzottam a szobámba. Felhívtam Kittit, hogy megköszönjem, amit értem tett. Kedvesen, szerényen, de szűkszavúan lerázott, amit, mondjuk, nem bántam, mert nem lettem volna képes telefonon beavatni a fejleményekbe. Abban maradtunk, hogy „majd dumálunk”.

Miután ezzel megvoltam, végigdőltem az ágyamon, hogy a sötétben bámuljam a plafont. Oké – mondtam magamban –, sürgősen csípjen meg valaki, mert ez az egész tutira csak egy álom. Mivel nem volt kéznél más, én csíptem a saját karomba, és miután frankón sikeresnek bizonyult a csípésteszt, kezdtem elhinni, hogy tényleg összejöttem Bálinttal. Úristen! Én összejöttem Bálinttal! Az iskola leghelyesebb, legnépszerűbb, legvagányabb fiúja Bálinttal! ÁÁÁÁÁ!!! A számra tapasztottam a kezem, nehogy hangosan is kitörjön belőlem az elképedt örömujjongás, mert arra végképp nem voltam felkészülve, hogy beavassam a szüleimet, járok valakivel. Anya képes lenne máris leszervezni az esküvőnket, és halálba kergetni a tolakodó kérdéseivel, Apa pedig, ha megtudná, Bálintról, a csapata üdvöskéjéről van szó, félő, hogy újabb szobafogságot róna ki rám. Az tehát hamar egyértelművé vált, hogy ezt a fejleményt jobb, ha egy darabig még titokban tartom előttük. Legalább addig, míg kitalálom, hogyan lehet a legoptimálisabban tálalni a tényeket. Hogy ez akár éveket is igénybe vehet? Annyi baj legyen…

Csak hogy mégis megosszam valakivel a hírt, küldtem Tominak egy sokatmondó üzit arról, mennyire szeretem, és hogy mellesleg összejöttem Bálinttal. A válaszában egy rakat szívecskével és tátott szájú smiley-val nyugtázta a dolgot. A részleteket majd hétfőn megvitatjuk.

Még mindig a plafont bámulva újra és újra lepörgettem az este eseményeit kábé a templomkertbe érkezésemtől kezdve. Milyen már, hogy a legromcsibb pillanatban egy bokordarab fityegett a hajamban! Annyira tipikus… Vajon Bálint elrakja emlékül? Én tutira eltenném a helyében. Persze simán lehet, hogy a fiúk nem ilyen hülyék. A Bálint-féle fiúk legalábbis… Na mindegy. Bokordarab ide vagy oda, a csók megtörtént. Ugyan én kaptam le őt, nem fordítva, de ki tudott volna ellenállni az illatának? Ahogy eszembe jutott, jólesően megborzongtam. És naná, hogy nem bírtam abbahagyni a vigyorgást. Egészen addig, míg fel nem ötlött a fejemben a kínzó kérdés: na de hogyan lesz ez tovább?! Mi történik akkor, ha egy lány meg egy fiú járni kezdenek? Vajon innentől mindennap elém jön, hogy együtt menjünk a suliba? (Akkor mégis gyorsan ki kell találnom valamit a szüleim beavatására…) És a szünetekben az ablakpárkánynak dőlve fogunk smacizni, mint a tizenegyedikes Bianka azzal a langaléta tizenkettedikessel? (És mellettünk is úgy fognak elhúzni szemlesütve, mégis kíváncsian a kisebbek, ahogy mi szoktunk mellettük…?) Hétvégente meg majd moziba megyünk, meg kézen fogva andalgunk? Mikor idáig jutottam, ráeszméltem, hogy semmit nem beszéltünk meg a folytatásról. És mivel maximálisan tapasztalatlan vagyok a fiúzásban, ez a ráeszmélés konkrétan megrémített. Annak idején Soma a mozis „randink” után már küldte is az sms-t, hogy „jóéjt, hercegnőm” (az emlék hatására kirázott a hideg), Bálint viszont nem írt… Na ne már, hogy most megint az lesz, mint a karácsonyi performansza után: nagy üggyel-bajjal tisztázzuk a dolgokat, úgy tűnik, „összejövünk”, aztán felszívódik?! (Amúgy, ha már itt tartunk: lehet, hogy Bálint ezt a csókot nem is úgy értelmezte, hogy mi most innentől kezdve járunk?! Mi van, ha ez csak egy olyan… izé… szimpátiacsók volt a részéről? Létezik olyan egyáltalán?! Bakker, rémesen tapasztalatlan vagyok ezen a téren!!!) Frankón belehergeltem magam ebbe a gondolatkörbe, és dühöngve aludtam el.

Másnap reggel a Kittitől kapott farmerban és barackszín kapucnis felsőben keltem – klassz, ebben a cuccban szunyáltam be, a kapucni zsinórja nyomot hagyott a nyakamon. Ahogy a csíkos nyomvonalat tapogatva felültem, és próbáltam visszaidézni, miért is nem öltöztem át pizsamába, egyből beugrott, hogy ez a nap más, mint a többi. És még nem is a szülinapom miatt (addig van még négy nap hátra), hanem mert: nem vagyok többé szingli!!!! Van egy pasim. Méghozzá milyen! Elvigyorodtam. Én, Szabó Adél, a menthetetlenül átlagos, már-már semmilyen csaj bepasiztam! Oltári! Aztán, csak nehogy túlságosan elbízzam magam, egy másodperc alatt jött a következő emlék az estéből: hogy Bálint nem írt üzit. (És hogy ez akár azt is jelentheti, mégsem járunk, csak… szimpik vagyunk egymásnak.) Nyomban elkezdtem kutatni a telóm után, a takaróm ágyneműhuzatába akadva bukkantam rá. Egyből csekkoltam, hátha… de sajnos továbbra sem érkezett semmi Bálinttól.

Keserűen beletúrtam a hajamba, az ujjaim elakadtak egy jókora gubancban, épp próbáltam őket kiszabadítani a fogságból, mikor meghallottam Anya természetellenesen magas hangú sipítozását:

– Adélkaaaa! Látogatód van!

Oké, most benne vagyok nyakig a sza… izé, szószban. Bálint nem gyenge. Üzit ugyan nem ír, de ezek szerint egyből személyesen teszi tiszteletét. Király, most ő avatja be a szüleimet abba a cseppet sem mellékes ténybe, hogy járunk. (Ami amúgy jihhhháááá!) Ha szerencsém van, Anya még nem kezdte el vele egyeztetni az esküvői ülésrendet… És vasárnap reggel (vagyis inkább délelőtt, mivel, ha jól láttam, a telóm az imént fél tizenegyet írt ki…) Apa is rója a szokásos edzőköreit a futópályán, szóval talán az ő haragját is elodázhatom – még vagy egy óráig. Viszont ha Bálint itt van, hamarosan szemtől szemben fogunk állni egymással: ő a nyilvánvalóan laza és ellenállhatatlan illatú gönceiben, én viszont a tegnapi cuccokban, csíkos nyakkal, gubancos hajjal, és… ööö… a tegnap esti fogmosás is elmaradt, a ma reggeliről nem is beszélve, szóval büdi lehelettel… csúcs, még azelőtt kiábrándul belőlem, hogy igazán beindulhatna a dolog.

Ebben a pillanatban lépteket hallottam felfelé közeledni a lépcsőn. Bakker, Anya képes volt felengedni a szobámba!! Ne már! Villámgyors mustrát tartottam: az elmúlt hét szobafogsága vastagon meglátszott a helyiségben: pár mosatlan, ragadós pohár az asztalon, két üres ropis zacskó, unalmamban felpróbált és a földre hajigált pólók kupacokban – na és néhány, pasiszemeknek egyáltalán nem való plüss mindenfelé. Sablonos amerikai film ismét: egy mozdulattal felhalmoztam mindent, ami csak befért a kezeimbe, és betuszkoltam a szekrénybe. A ropis zacskók recsegtek még egy utolsó siralmasat, mikor esdeklő tekintettel nekitámaszkodtam a szekrényajtóknak (hátha megkönyörülnek rajtam, és ezúttal bezárva maradnak, cinkosként elrejtve a titkomat, miszerint nem vagyok túl pedáns, ami a rendrakást illeti). És ekkor belépett…

– Ja, csak te vagy az?

– Miért, kit vártál? Amúgy neked is szia – nyomult beljebb Kitti. Ezek szerint neki szólt Anya természetellenes sipítozása, nem Bálintnak. Mondjuk, egy fokkal talán jobb ez így.

– Ó, dehogy, nagyon örülök neked! El sem tudod képzelni, mennyire! – lelkendeztem, és tényleg őszintén hálás voltam, hogy nem Bálint lépett be az ajtómon.

– Azt mondtad, majd dumáljunk. Viszont lassan dél, én meg már tűkön ülök a kíváncsiságtól, szóval gondoltam, átugrom. Kicsit zaklatottnak tűnsz. Minden okés?

– Ja, persze, csak azt hittem, Bálint van itt, úgyhogy begyömöszöltem pár cuccot a szekrénybe, és… – Ebben a pillanatban a szekrényajtók kivágódtak, és kiokádták magukból, amiket pár másodperce mögéjük tuszkoltam.

– Pár cuccot, mi? – húzta föl a szabályos ívű szemöldökét Kitti (a ropizacskókat talán öt másodpercig is bámulta, nyilván értelmezni próbálta a jelenlétüket a ruhásszekrényben), aztán rám meredt. – Azt mondtad, Bálint? Csak nem… ti ketten…

– Bizony, összejöttünk – bólintottam vigyorogva (és azt csak magamban tettem hozzá, hogy „legalábbis azt hiszem”), mire Kitti először összecsapta a kezeit, aztán eltátotta a száját, mintha egy óriási dinnyét tervezne bekapni egyben, majd a kezeivel hevesen legyezgetve a saját arcát, sikításba kezdett. (Igen, pontosan úgy, mint a sablonos amerikai filmekben a csajok.)

– Cssssss!!! Halkabban! – vetettem rá magam, hogy betapasszam a száját. – Anyáék még nem tudják! Ha így visítozol, anyám mindjárt ránk ront, hogy mi bajunk van!

– De miért nem mondod el nekik? Tegnap mindent tisztáztam velük, újabb titkolózásba akarsz kezdeni?

– Ez jogos, de… fogalmam sincs, hogy csináljam. Tök béna vagyok az ilyesmiben.

– Már megint kezded?

– Mit?

– A problémázást! Ne bonyolítsd már agyon ezt is!

– Te könnyen beszélsz, tucatnyi pasival a hátad mögött…

– Na, azért ne túlozzunk!

– Jó, bocs, de többen voltak, mint nekem…

– Ami, lássuk be, nem egy megugorhatatlan szint…

– Most gúnyolódsz?

– Eszemben sincs. De mesélj már! Mi volt? Miért nem jött el a versenyre? És hol taliztatok végül… meg egyáltalán… Miért kell mindent harapófogóval kihúzni belőled?!

– Te az anyámhoz jársz szókincsbővítésre?

– Mi van?

– Nem érdekes. Csak ez az ő dumája.

– Adéééél! Lényegre! – forgatta meg a szemeit, én pedig belekezdtem, hogy részletesen beszámoljak a verseny után történtekről. Kitti lélegzet-visszafojtva hallgatta a sztorit, annál a pontnál pedig, amikor bevallottam, hogy kábé lekaptam Bálintot, elröhögte magát.

– Hű, hallod, nagyon menő vagy! És még itt teszed az agyad a finomkodásoddal meg bénázásoddal… holott ha kell, simán átveszed az irányítást.

– Ha Bálintra hagyom, még talán most is ott tétováznánk a templomkertben. Muszáj volt lépnem… – vontam meg vigyorogva a vállam.

– Egyértelmű!

– Csak az a bökkenő… hogy azóta ismét se kép, se hang.

– Nem azt akarod mondani, hogy megint offolta magát a virtuális térből?!

– Nem, dehogy… vagyis nem tudom, még nem csekkoltam… viszont nem hívott, nem írt üzit, semmi. Lehet, hogy már nem akarja a dolgot?

– Jesszus, te csaj, ha a paranoiáról szobrot akarnának állítani, tutira te lennél a modell. Ne parázz már be ezen is! Hol van az megírva, hogy azonnal bombázni kell egymást üzikkel meg hívásokkal? Amúgy meg… te ráírtál?

– Nem.

– Na látod. És gondolod, hogy ő most az ágya szélén tördeli a kezeit, vajon miért nem jelentkezel?

– Hát… nem hiszem.

– Én sem. De ha annyira izgulsz, írj rá, arra majd válaszol.

– Hogy aztán majd azon is gyötrődhessek, ha mégsem érkezik válasz? No way!

– Te tudod – rántotta meg a vállát. – Én a helyedben nem agyalnám túl. Élvezd, hogy végre megkaparintottad Bálintot, és ne szúrd el ilyen felesleges kombinálásokkal. Ha nem bírod kivárni, míg jelentkezik, írj rá. De szerintem legkésőbb estig írni vagy hívni fog. Max holnap a suliban taliztok. Gondolom, most nem költözik vissza egyből Németországba, szóval nem tűnhet el, mint a múltkor. Nekem viszont mennem kell, Tomival bedobunk egy cukormentes sütit – közölte mintegy mellékesen, és még mielőtt faggatózásba kezdhettem volna, mi ez az egész, már fel is tépte a szobám ajtaját, és kilibbent rajta. Mivel a nyitott ajtón át már minden szó eljutott volna Anya füléhez is, és továbbra sem volt kedvem beavatni a fejleményekbe, annyiban hagytam a dolgot. Majd később rákérdezek Tominál.

Régi jó ismerősöm, a kérdőjelekkel teli gyötrődés egész vasárnapra velem maradt. Most komolyan: ez levakarhatatlan eleme a kamaszkornak?!

Bár „papíron” kibékültem a szüleimmel, és a reggeli edzése után még Apa is fütyörésző jókedvvel próbált érdeklődni az előző esti fergeteges szereplésemről, a tőlem már megszokott tőmondatokkal, vállrándításokkal igyekeztem leszerelni. Mert ugyan a közösségi oldalakon igen jót futott a Yellow Bike „Mutasd meg magad!”-beli szereplése (és egy csomóan bejelöltek a suliból, akik szerintem korábban azt sem tudták, hogy a világon vagyok), valahogy egyáltalán nem tudott lázba hozni, hogy egy „menő banda” tagjaként megdöntöm minden korábbi népszerűségi rekordomat (oké, ez nem volt nehéz, de akkor is). Mert naná, hogy egyfolytában Bálinton pörögtem, miért nem ír, miért nem hív, hova a fenébe tűnt el már megint?!?! Szóval Apának és Anyának semmi esélye nem volt ezen a napon, hogy feltörjék a páncélomat, és beljebb kerüljenek a sajátos kis világomba. Azt hiszem, meg is bántottam őket. Valószínűleg azt hitték, miután töredelmesen elnézést kértek, amiért a látszat alapján ítéltek, és rám ruháztak olyan bűnöket, amiket nem követtem el, majd látványosan egymás nyakába borulunk, és innentől cimbik leszünk meg minden. Én meg ehelyett folytattam a vállrándításokat – amit nyilván sértődésnek értelmeztek. De az elmúlt egy évben kikupálódtak belőlem annyira, hogy szerencsére pár béna próbálkozás után leszálltak rólam.

A fordulat este következett be. Egészen pontosan vacsora közben. Épp kelletlenül rágcsáltam Anya legújabb kreálmányát, valami kevert lisztes, marha egészséges, ízetlen péksütit (azt hiszem, túl sokat dumálgat mostanában Kitti anyjával…), amikor megrezzent az asztalon a telóm. Unottan rápillantottam. Biztos megint gratulál egy buzgó hetedikes, akihez még csak most jutott el a tegnapi videó – ám tévedtem. Ezúttal tényleg Bálint írt. Mondanom sem kell, nem volt türelmem kivárni a vacsora végét, szóval bármennyire is veszélyes terep a szülők jelenlétében fontos üzenetet elolvasni, most nem törődtem ezzel.

BÁLINT: Hogy telt a napod? Én jó sokáig szunyáltam… Pörgős volt az este, ki kellett pihenni… :P

Mikor rájöttem, hogy vigyorgok, megköszörültem a torkom, mintha csak a péksüti morzsájával gyűlt volna meg a bajom, és igyekeztem feltűnésmentesen bepötyögni a választ. Ám amilyen körülményes vagyok, ez sem ment egyszerűen. Volt pár verzió, na… (A „Tkp egész nap rád gondoltam, szóval kellemesen telt :D” túl kitárulkozónak, már-már nyálasnak tűnt, a „Tényleg pörgős volt, életem legszebb estéje” verzióról nem is beszélve…) Szóval addig bénáztam a bepötyögés-törlés művelettel, míg Bálint beelőzött egy újabb üzivel:

BÁLINT: Holnap tali a suli előtti sarkon? ¾ 8?

Erre csak elküldtem egy laza „Okés”-t, és marha elégedett voltam magammal. Haraptam egy nagyot Anya ehetetlen péksütijébe, és annyira őszintén mosolyogtam mellé, hogy Apa megkérdezte:

– Valami jó hír?

– Hm? – kérdeztem vissza félvállról.

– Ma először látlak mosolyogni. Gondoltam, jó hírt kaptál.

– Ja? Semmi különös. Csak… izé… isteni ez a kaja – böktem a kezemben tartott fűrészporízű borzalomra, mire Anya kihúzta magát:

– Na ugye? Kittike mamájától kaptam a receptet. Abszolút reform…

– Úgy is mondhatjuk – morogta Apa, mire elröhögtem magam.

– Na jó, én megyek, még… irtó sok a házim! – jelentettem ki, majd felpattantam az asztaltól, ugyanis szörnyen fontos dolgom volt: ki kellett találnom, mit vegyek fel életem első igazi randijára. Anya értetlenkedett egy sort, hogy mi a fenét csináltam egész nap a szobámba zárkózva, ha még mindig ennyi a leckém, mire Apa kifejtette a véleményét, hogy manapság túlterhelik a suliban a gyerekeket. Egyetértően bólintottam, és hagytam, hadd vitassák meg kettesben ezt a roppant érdekes kérdést. Addig is nyugtom van, és háborítatlanul mustrálhatom át a szekrényemet valami vállalható gönc után kutatva. Elvégre reggel együtt megyek a suliba Bálinttal! Kééééész!!!

2.
No para!

Arra ébredtem, hogy csorog a nyálam a párnámra. (Legalább most nem Áki vállára folyattam… az is valami…) Cuppogtam párat, aztán megdörgöltem a szememet, és igyekeztem bootolni, hogy képbe tegyem magam, hol is vagyok. És akkor, naná, bevillant, hogy járunk Bálinttal. A gondolataim közel 99,9%-át birtokolja ez a tény, szóval…

A jóleső mosolygás pillanatok alatt rémületté fagyott az arcomon, amikor rápillantottam a telóm kijelzőjére: 7:30. Basszus a köbön, lekéstem a randinkat Bálinttal! Hogy lehetek ennyire lúzer?!?

Kapkodásba – és az ezzel együtt járó csapkodásba – kezdtem, ami elég hallványosra sikeredett, ugyanis Anya hamarosan megjelent az ajtóban:

– Hova lett a tegnapi jókedv?

Gondolta, poénkodik kicsit, de nekem egyáltalán nem jött be a humora, mondanom sem kell.

– Miért nem keltettél fel? – estem neki, mintha csak ő tehetne arról, hogy elszúrtam a randit.

– Azt hittem, már rég készülődsz. Netán elmarad az első órád.

– Nem tűnt fel, hogy csend van a szobámban?! Azt meg mindig mondom előző este, ha elmarad az órám!

– Ne harapd már le a fejem! Mi olyan őrült sürgős? Öt perc alatt összekapod magad, és nyolcra beérsz. Ahelyett, hogy itt dünnyögsz… Mi lesz az első órád, ami miatt így be vagy gőzölve?

– Magasról teszek az első órámra. Csak lekéstem a Bá… izé… bármikor jól jön egy kis magyarkorrepetálás, és ma reggelre megbeszéltük Kittivel, hogy még óra előtt átvesszük a… Balassi-strófát. Most szegény hiába vár rám.

(Balassi is Bálint, nem igaz? Így csak félig kamu a sztori…)

– Azért nem dől össze a világ. Írj neki egy sms-t, biztos megérti! – legyintett Anya, és ezzel a dolgot elintézve kivonult a szobámból. Átsuhant az agyamon, hogy Anya nem képes haladni a korral: sms?! Ki ír ma már sms-t?! Aztán rátértem a lényegre: ha Kittinek nem is, de Bálintnak illene üzennem. Vettem egy nagy levegőt, és bepötyögtem:

ADÉL: Bocsika, de elaludtam… nem érek oda ¾-re ☹

Sírhatnék kerülgette a torkomat, miközben magamra rángattam az este nagy nehezen összeválogatott cuccaimat: a legcsinosabb farmeromat egy középkék felsővel és világosszürke kapucnis pulcsival, mivel a tavasz még nagyon megbízhatatlan, nem árt egy melegebb réteg a vékony kabi alá. Azt terveztem, reggel megmosom a hajam, és kísérletet teszek egy pötty szempillaspirál felvitelére (ami nem feltűnő annyira, hogy Anya beleköthessen – és felhívjam a figyelmét rá, „valamire készülök”, de mégis picit sugárzóbb lesz tőle a megjelenésem, ez ugyanis kell egy igazi első randihoz, ami, bárhonnan is nézzük, para…), de nyilván most egyikre sem maradt időm.

Még mindig dühöngve lófarokba kötöttem a mosatlan hajamat (sehogy sem sikerült „tarajmentesre”, de az ötödik nekifutás után feladtam), és natúr szempillákkal levágtattam a földszintre. Anya békülékenyen felém tolt egy szenyát, amit pufogva kikaptam a kezéből, és jobb híján egy előszobában talált papírzsepibe göngyölve bevágtam a táskámba. Kinek van kedve ilyen lelkiállapotban enni?!

A bejárati ajtó megremegett, ahogy becsaptam magam mögött – de legalább a dühöm egy részét levezette a mozdulat. Remélem, nem tettem maradandó kárt az ajtótokban… Ökölbe szorított kezekkel vágtáztam a járdán, mikor meghallottam, hogy valaki kiabál utánam.

– Adéééél! Lassíts már!

Bálint? Nem, ő biztosan nem lehet, hiszen elvileg a suli mögötti sarkon vár rám – pontosabban várt 5 perccel ezelőtt, mert már 7:50 van…

Ebben a pillanatban ért utol lihegve Tomi, és megragadott a vállamnál.

– Mi ütött beléd? Úgy húztál el mellettem, hogy észre sem vettél. Azt hittem, miután kibékültünk, újra együtt megyünk a suliba, mint régen.

Nekem meg leesett, hogy nemcsak a randit késtem le, de Tomin is keresztülnéztem a nagy dühöngésemben. Szegény.

– Uhh, bocs, én csak…

– Látom, rohansz, pedig nem jellemző rád ez a buzgalom magyarórák előtt.

– Nem is a magyar miatt…

– Akkor?

– Hát… úgy volt, hogy… izé… Bálint…

– Randiztok?! Mondjuk, én is jó nagy hülye vagyok, hogy nem gondoltam erre. Akkor le is kopok, nehogy megzavarjak valamit…

– Már mindegy, lekéstem.

– Mi van?

– Elaludtam.

– Upsz. Ciki.

– Ja. Írtam neki, hogy buktam a talit, de nem is válaszolt. Szerinted annyira berágott, hogy emiatt… bakker, mi van, ha szakít velem?!

Tomi erre felröhögött.

– Szerinted ez vicces?

– Őrület, mennyire paranoiás vagy! Szerinted ez a tag még életében nem aludt el? Majd bepótoljátok. Ne told már túl!

– Ne toljam túl? De hát Bálintról van szó! Belepusztulok, ha megint elveszítem!

Pont akkor értünk arra a bizonyos suli mögötti sarokra, amikor sikerült ilyen őszintén kitárulkoznom Tominak. Amint befordultunk, megláttam Bálintot, aki zsebre dugott kézzel támasztotta a korlátot. Olyan, de olyan helyes volt a fekete, koptatott farmerében és a tavaszi bőrdzsekijében, széltől kócos hajával, hogy ha nem lettem volna idáig is fülig belezúgva, most tutira belehabarodok a látványtól. Könnyed mosolyra húzódott a szája, amikor meglátott minket:

– Sziasztok!

Én persze lefagytam, mert bár nyilván tisztában van vele, hogy eléggé bírom (miután tegnap megcsókoltam…), de az iménti kendőzetlen vallomást talán jobb lett volna, ha nem hallja. Márpedig valószínűleg hallotta.

– Szia… – makogtam hülyén, és a fülem mögé tűrtem a hajam, azaz csak tűrtem volna, de a lófarok szorosan fogta az összes zsíros hajszálamat. Átsuhant az agyamon, hogy gyorsan kikapom a hajgumit, hátha kibontva kevésbé tűnik gázosnak, de szerencsére még időben rájöttem, mennyire kínos lenne itt előtte fodrászkodni. Maradt a lófarok kakastaréjjal, és a fülvakarásban kicsúcsosodó mozdulat. Hányadszor futok bele ebbe… le kellene szoknom a tincstűrögetésről.

– Na, én nem zavarok, csá – intett Tomi, és lefogadom, hogy amint távolabb ért, kitört belőle a kacaj.

Amint kettesben maradtunk Bálinttal, közelebb jött, és rám villantotta a mosolyát. Megcsapott az ellenállhatatlan illata – és ezzel párhuzamosan a felismerés, hogy én bezzeg a nagy kapkodásban tökre elfelejtettem dezodort használni. És ha már itt tartunk, a fogmosást is kihagytam (ismét). Csak most ne csókoljon meg – fohászkodtam belül, ami röhejes, hiszen idáig pont az ellenkezőjéért sóhajtoztam folyton.

Vagy meghallotta a hangtalan fohászomat, vagy máris átütött a dezodorálatlan szag, nem tudom, de Bálint csupán egy puszit nyomott az arcomra. Bénán rávigyorogtam, és kinyögtem:

– Bocsi… rendes tőled, hogy megvártál.

– Mondjuk, ha tudtam volna, hogy az elaludtam duma csak kamu, és valójában azért akartál lepattintani, hogy Tomival jöhess a suliba…

– Tomival csecsemőkorunk óta haverok vagyunk, anyáink együtt pelenkáztak minket, mindig együtt jövünk a suliba. Már amikor épp nem vagyunk fasírtban – hadartam egy szuszra, hogy elhessegessem a féltékenységét. Ami amúgy: de szuper, féltékeny!! Ennyire fontos vagyok neki?

– Nyugi már, csak szívatlak – bökte meg a vállával az én vállamat vihogva. Oké, nem féltékeny. Én meg tök hülye vagyok. Kellett nekem azt a pelenkás sztorit felemlegetni. Milyen égő már! De legalább nem említette, hogy hallotta a „belepusztulnék a hiányába” vallomásomat. Ez is valami… – Mutatok neked egy új számot. Ha rábököd a telódra a Bluetooth-t, át is küldöm. Most ez a kedvencem – mondta, én meg azonnal lekaptam a hátitatyóm, hogy előkotorjam belőle a telefonomat. Rá leszek csatlakozva Bálintéra! Behalok!

A nagy kapkodásban nem a megszokott kis zsebbe dugtam, hanem bevágtam a nagy részbe a füzeteim közé, úgyhogy az optimálisnál némileg tovább tartott a művelet. Kezdtem ideges lenni (nem bírom azt az érzést, amikor nincs meg a telefonom, olyankor rám tör a pánik, hogy netán mégis valami hiba folytán otthon hagytam, az meg kínzás a javából, ha órákig nélkülöznöm kell…), de végül beleakadt a kezem.

– Itt is van – jelentettem ki diadalittasan, és előrántottam, a papírzsepibe csomagolt reggeli szenyámmal együtt. Ami dupla szaltót pörgött a levegőben, majd Bálint csukájára esett szalámistul, némi margarinfoltot kenve a cipő orrára.

– Upszi… bocs – nyögtem.

– Hú, köszi, már úgyis korog a gyomrom – nyalta meg a szája szélét Bálint, ezzel egy csapásra felolvasztva a bénázásom miatt megfagyott levegőt. Mindketten röhögtünk, én meg éreztem, hogy végre minden oké. Ez a mi igazi kapcsolatunk. Az ökörködés, röhögés. Minek ide tökéletes romantika, nem igaz?!

Bálint átkarolta a vállam (most ért hozzám először a kábé három perce tartó „randink” alatt), és azt mondta:

– Első szünetben talizzunk a büfénél, veszek mindkettőnknek reggelit.

Mit lehet erre mondani? Elolvadtam a karja alatt, mint egy parázs fölé tartott pillecukor, na és ettől a figyelmességtől… szerelmesebb már nem is lehetnék!

Ebben a pillanatban meghallottuk a csengőt, ami bizony már nem a figyelmeztető, hanem az órakezdő csengetés volt. A magam részéről bármikor gondolkodás nélkül kihagytam volna Veress tanárnő óráját egy kis Bálinttal való extra röhögcsélés kedvéért, de Bálint hirtelen elengedett, és a fejéhez kapott:

– Bakker, matekdogával kezdünk, rohannom kell! Akkor a büfében tali!

Azzal ott hagyott a kapu előtt, és berohant az épületbe. Akkor most nem tolja át a telómra azt a számot…? Némileg szerencsétlenül ácsorogtam egyik lábamról a másikra, aztán kelletlenül én is beléptem a suliba, és felvánszorogtam a másodikra. (Hogy is van az a retró dal a sulitatyóról? „De nehéz az iskolatáska ilyen szép napos délelőtt… Peti áll a válaszra várva, hátha lesz, ki megszánja őt…” Aztán a lógás helyett Peti egy kiscsajt követve mégis a suliban találja magát. Ebben a percben pont úgy éreztem magam, mint Peti… és Bálint a kiscsaj. Vagy mi. Oké, agyamra ment a szerelem. Vagy csak az elmúlt két, a szokásosnál zaklatottabb éjszakám.)

Veress tanárnő már buzgón magyarázott valamit a táblánál, amikor belopóztam a terembe. Gondoltam, máskor is elég jól megy az észrevétlenség, de most nem jött be a „trükk”…

– Szabó Adél! Elárulnád, mi jobb dolgod van hétfő reggel, mint időben beérni az iskolába? – szegezte nekem a kérdést, a szemüvege felett kilesve. Nyilván eszemben sem volt beavatni a „jobb dolgomba”, így csak elhúztam a szám, és elmorogtam egy „elnézést”. Ledobtam magam Tomi mellé, aki fuldoklott a visszafojtott nevetéstől. Na ja. Ő tudta, miért késtem.

Gőzöm sincs, miről volt szó magyaron, pedig becsszó, próbáltam figyelni, de az agyam nem engedelmeskedett, totál máshol jártam fejben, máskor sem kötött le Balassi költészete, de most még a szokásosnál is hidegebben hagyott a muksó. És az sem sokat segített, hogy Tomi és Kitti felváltva pisszegtek, és próbáltak infókat kicsikarni belőlem a hajnali randimról. Ismét egy új tapasztalat: a magányos órai zombulás helyett érdekes pletykaalany lettem. Változnak az idők… Pedig a java még csak ezután jött. Azt hiszem, bőven van még mit tanulnom abban a témában, hogyan vesznek új fordulatot a mindennapok akkor, ha összejössz a suli egyik legmenőbb arcával.

Az első óra utáni szünetben kalapáló szívvel közelítettem meg a büfét. Tomi és Kitti már képbe kerültek a Bálinttal közös reggelimmel kapcsolatban (pár mondatban vázoltam nekik a „rapid randin” történteket), Tomi azzal a jó tanáccsal látott el, hogy csak olyan kaját kérjek, amit tutira nem borítok magamra (vagy Bálint cipőjére – hát köszi, éljenek az igaz barátok), míg Kitti arra figyelmeztetett, hogy ne válasszak túl cukrosat (árt az alakomnak), vagy túl fűszereset (nem szerencsés, ha „csókesélyes” a szitu… oké, ma is tanultam egy új szót).

Bálint matekdogája elhúzódhatott, mert hiába tekergettem a fejem, nem láttam sehol. Hülyén ácsorogtam az egyre növekvő sorhoz közel, páran meglöktek, és rám förmedtek:

– Sorban állsz, vagy csak bambulsz?

Friss megállapítás: az egy dolog, ha a neten látottak miatt többen bejelölnek, és emiatt látszólag sok barátod lesz, de élőben ugyanaz a lúzer maradsz, aki korábban voltál. Csodás. Nagyon nem akartam, hogy Bálint szemtanúja legyen a lúzerkedésemnek, netán kiábránduljon belőlem emiatt… de ismét túlparáztam. Mikor végre felbukkant, egyből mellém parkolt, és átkarolta a vállam. Lehet, hogy a képzeletem némileg felnagyította a dolgokat, de eskü, úgy tűnt, a körülöttünk lévők álla a földig leesett, és akik idáig lökdöstek, most szó nélkül hátrébb húzódtak, hogy elférjünk a sorban. (Még frissebb megállapítás: ha menő arc vagy, a többiek előzékenyek veled! Ha pedig nem vagy menő arc, nyomulj menő arcokkal, és neked is jut az előzékenységből.)

– Na, mi legyen? Kakaós csiga? – kérdezte Bálint lazán, aztán kacsintva hozzátette: – Vagy inkább egy kolbászos szenya?

Erre felvihogtam, mert mennyire király már, hogy ő is emlékszik a kolbászos sztorira a konyhánkból. Gyorsan átfuttattam az agyamon a két eshetőség előnyeit és hátrányait: a csiga veszélyes az alakomra nézve, a kolbász viszont a leheletemnek árthat, és mivel reményeim szerint „csókesélyes a szitu” (a mosdóban némi folyékony szappannal igyekeztem pótolni a dezodor hiányát, meglátjuk, meddig tart, de az azért ciki lenne, ha a szendvics után bedobnék egy rágót is: tutira levágná, miért teszem… az ember lánya pedig nem szeret az imádott fiú előtt a saját szájszagára utalni…), a csiga mellett tettem le a voksom. Meghízni nem öt perc alatt fogok látványosan. Persze az eszmefuttatásomat nem osztottam meg Bálinttal, csak rámutattam a kakaós csigára. Ő is azt kért.

Levonultunk az udvarra – közben végig átkarolta a vállam, én meg nem mertem átölelni a derekát, csak battyogtam mellette mereven, nehogy „kicsússzak” a karja alól – nem volt túl kényelmes, mit ne mondjak, de a világ összes masszázsfoteléért sem cseréltem volna el, az is biztos. Bálint az egyik üres padhoz vezetett, lehuppantunk rá. Na, ezt sem gondoltam volna pár hónapja – hogy pont én fogok a mindenki bálványa Bálint mellett ülni az udvari padon, és úgy fognak bámulni ránk a többiek, ahogy korábban én is sasoltam a menő arcokat. Hogy tud így kifordulni a világ önmagából?! Mindenesetre remélem, soha nem „fordul vissza”…

Jó lett volna totál kikapcsolni az agyamat, és csak élvezni, hogy épp Bálinttal majszolom a kakaós csigát, miközben lazán szórja a poénokat, én meg zavartan heherészek, de közben végig azon feszengtem, nem ragad-e a fogamba egy nagyobb darabkává összeállt kakaóobjektum, na és azt sem tudtam teljesen figyelmen kívül hagyni, hogy éreztem a hátamban a többiek vizslató tekintetét.

Később persze mit nem adtam volna érte, ha csak érzem… de sajnos ennél több is történt. Pár perccel szünet vége előtt Niki, Bálint exe állt meg mellettünk, csípőre tett kézzel.

– Hát ez… – kezdte sápítozva, az arcán sírás nyomai látszottak. Szegény. – Az év poénja, de komolyan! Ezért a csajért dobtál? Mije van neki, ami nekem nincs?! – szegezte Bálintnak a kérdést, kihívóan pucsítva. Hirtelen keserűvé vált a kakaó a számban, égni kezdett a fejem, és mindennél jobban szerettem volna szublimálni. Mert valahol igazat adtam Nikinek, akinek bomba jó az alakja, szabályos hullámokban omlik alá a haja, a szempillaspirállal sem ma kezdett ismerkedni, szóval mellette én tényleg röhejesen nulla vagyok. Bálint viszont állta Niki szúró tekintetét, és egészen más szögből nézve a kérdést foghegyről vetette oda:

– Például humora.

Niki nem tudta, mit lépjen erre, még megrázta a fejét (az arca körül repkedtek a hullámos tincsei), egy „pff”-szerű hangot hallatott, aztán arrébb viharzott.

Egy darabig csendben rágcsáltam, majd Bálint a térdemre tette a kezét:

– Mi a baj?

– Semmi.

– Bővebben?

Mit lehetett volna erre mondani? Hogy Nikinek igaza van? Hogy valószínűleg mindenki más is ugyanezt gondolja: mit keresek én Bálint mellett, aki népszerű, menő, király a haja, sportos… rajtam meg idáig keresztülnéztek – és ha ő nincs mellettem, akkor még most is, lásd az iménti jelenetet a büfében –, a hajamat inkább hagyjuk, és „be vagyok oltva” minden sport ellen… Persze annyira nem vagyok hülye, hogy hangosan is kimondjam ezeket Bálint előtt, szóval csak megvontam a vállam. Erre ő… még most is megremegek, ha felidézem a pillanatot: a jobb keze mutatóujjával gyengéden felemelte az államat, így a cipőm pásztázása helyett (ami rémesen retkes volt sajnos) kénytelen voltam farkasszemet nézni Bálinttal.

– Bízol bennem? – kérdezte tök komolyan, én meg ahelyett, hogy szempillát lesütve bólintottam volna, felröhögtem.

– Most mi van? – hökkent meg, de a hangjában nevetés bujkált.

– Ez olyan volt, mint az Aladdinban. A rajzfilm, tudod… amikor Aladdin felülteti a Jázmin hercegnőt arra a rongyszőnyegre! Pont ezt kérdezi: „Bízol bennem?” – utánoztam Aladdin hangját, mire ő is elröhögte magát.

A húga miatt szerencsére pontosan vágta, miről beszélek, élcelődött még egy kicsit azon, hogy lerongyszőnyegeztem Aladdin verdáját, ami valójában egy varázsszőnyeg, szóval elvoltunk. És amikor végeztünk a csigákkal, kézen fogott, és felhúzott a padról. Amikor pedig kéz a kézben ellépkedtünk a nagyszájúak előtt, megállt, és megcsókolt. Igen, úgy, hogy mindenki lássa. (És nem, egyértelműen nem „szimpátiacsók” volt…)

Páran füttyögtek, volt, aki tapsolt, én meg zavaromban belefúrtam a fejem Bálint vállába.

– No para, oké? – súgta a fülembe. És abban a pillanatban úgy éreztem, valóban felesleges parázni bármin is. Bálint kiállt mellettem Nikivel szemben, és az egész suli előtt felvállalta, hogy engem választott. Kell ennél több?!

Becsöngettek, így kénytelen voltam elengedni őt. Rám nézett, és hamiskásan elmosolyodott. A mosolyától újból megremegtek a lábaim… ha ez így marad, egyszer még tuti összecsuklom előtte.

Miután elviharzott az órájára, én is beszédelegtem a termünkbe. Kitti rögtön mellém ugrott.

– Sasoltalak az ablakból! Nem kis jelenetet adtatok elő!

– Ugye? Én… teljesen kész vagyok – olvadoztam, Kitti arcán viszont döbbenet jelent meg.

– O-óóó – mondta, majd előhúzta a telóját a farzsebéből, lefotózott, és elém tartotta a képet.

– Mi az? – kérdeztem, mert egyáltalán nem értettem, mit művel. Most tényleg elhatározta, hogy megörökít minden fontos pillanatot, így például az „így érzem magam, miután Bálint lesmárolt az egész suli előtt” témát? Nem túlzás ez egy kicsit?

Kitti válaszul ránagyított a képemre, és úgy tolta az arcomba.

És akkor megláttam. A szám körül barna csík virított, és még az orromra is jutott egy pötty. És ebben a remek formámban smaciztam. Szóval ennek szólt Bálint hamiskás mosolya, nem annak, mennyire belém van zúgva.

Soha többet kakaós csiga!

No para… na persze.