A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Megtörve (Ragadozók és Prédák 1.), 2025

A Lidérc, 2025

Hurrikán, 2026

Copyright © Emma ZR, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kozma Réka

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-09-4

Lejátszási lista:

Fran Palermo: Am I Right Boy

Zaporozsec: Azon az éjszakán

Bagossy Brothers Company: Visszajövök

Tom Odell: Another Love

Lana Del Rey: Summertime Sadness

Kimnowak: Gyémánt

Lana Del Rey: Young and Beautiful

Fran Palermo: Holdvilágos

Fran Palermo: Tiger, Tiger

SÁRI: Cirkusz

Borbála

Itt vagyok. Megérkeztem.

Összerándul a gyomrom. Széles mosolyt öltök. Milyenek lesznek itt az emberek? Ugye, nem látták rólam a videót? Nem, az a felvétel nem létezhet már, el kéne felejtenem!

Kiveszem a fülhallgatót, és a nadrágzsebembe túrom. A pesti bérházat nemrég újíthatták fel, még érezni a festék szagát, a lábam alatt a kövezet is szürke, nem a megszokott zöld-fehér kocka, amit annyi helyen látni. Kifújom a levegőt, és a Tükör Modellügynökség táblára bámulok.

Ha minden jól megy, akkor ők fognak ezután képviselni. Még csak telefonon beszéltem a vezetővel, de szimpatikusnak tűnt. Jó lenne, ha kellenék nekik, ők a legjobb magyarországi ügynökség.

Felemelem a kezem, hogy bekopogjak, de az ajtó kinyílik, mielőtt az öklöm elérhetné.

Egy magas, vékony, kedves tekintetű srác áll a küszöbön.

– Szia! Már nagyon vártunk – nyújtja a kezét. – Mihal Ákos.

– Németh Borbála – rázom meg a kezét.

Bizalmasan terelget befelé a szűk és üres előszobából. Egy napfényben fürdő nappaliba érkezünk, a szórt fények miatt álomszerűnek tűnik a hely. Az iroda szerepét betöltő szobában három asztal áll, kettő mögött csinos nők ülnek.

– Szia! – mosolyognak ők is.

– Mindjárt fogad Éva, csak telefonál – kísér a kanapéhoz Ákos. – Kérsz valamit inni? Vizet, kávét, üdítőt?

– Nem, köszönöm.

Leülök a fekete bőrre, a puha anyag besüpped alattam. Hideg felszínére simítom a kezemet, miközben akaratlanul beszívom a levegőben terjengő lágy illatot… Talán valami citruskeverék lehet.

Próbálok kényelmesen elhelyezkedni, leveszem az Eastpak hátizsákomat, magam mellé teszem. De így is befeszülök, pedig Ákos barátságosan mosolyog.

Látta vajon a videót? Pánik szorítja el a torkomat. Ha látta is, valószínűleg nekik nem számít. Ha nem vesznek fel, nem emiatt lesz, csak a megítélésem lesz más… Lenyelem a számban megülő keserűséget.

Ákos leül velem szembe a fotelbe, megigazítja az üvegasztalon lévő színes cukorkákkal teli tálat.

A bútorokban, a kiegészítőkben egyre csak a farideg Ikeát látom viszont. Az asztalok, a rajta lévő tolltartók, a szekrény a sarokban. Még a falakon lógó keretek is, csak a képek egyediek benne: a leghíresebb modelljeik vannak rajta Vogue-címlapokon és Victoria’s Secret-modellként a kifutón lefotózva.

Belőlem soha nem lehetne ilyen híres modell, kevés vagyok hozzá.

– Mondta Éva, hogy főleg Sanghajban dolgoztál. Szeretted? – szólít meg újra Ákos.

– Megkedveltem az elmúlt években. Az emberek munkához való hozzáállása elképesztő. És az udvariasságuk is.

Mosolyog. Jó választ adtam? Vagy rosszat? Mit kellene mondanom?

– Igen, pénzt keresni nem rossz a katalógusfotózás. Téged viszont akár egy párizsi kifutón is el tudnálak képzelni, vagy New Yorkban… – elnéz a kétszárnyú ajtó felé –, de ezt majd Éva elmondja.

Mosolygok. Mert azt szeretik.

Párizs? Rengeteg a lány, és bár sok kaszting van kifutóra, fotózásra, jó, ha három hónap alatt két-három munka beesik egy lánynak. Az egész lutri. Vannak, akik éveken át járnak ki, és csak mínuszban lesznek, nem pluszban, semmi értelme az egésznek. Ahogy Milánóban is történt.

– Kérsz cukorkát? – tolja felém a tálat Ákos.

Megrázom a fejemet, ki tudja, mi van benne, tartalmaz-e rám nézve veszélyes összetevőket.

– Láttam a képeidet. – Előredől, megtámaszkodik a combján. – Nagyon jók, tényleg nem értem az előző ügynökségedet, miért nem akarták, hogy Milánóban maradj tapasztalatot gyűjteni, vagy küldtek át Szingapúrba.

Mert mindkettő gyűjtőhely. Egy munkára legalább ötszáz lány pályázik. Sanghaj felszívja az odautazó lányokat, mindenkinek van munka, még ha belső körökben legalja melónak is számít a katalógusfotózás.

De váltanom kell.

– Mert én…

A kétszárnyú ajtó kitárul. Egy negyven-ötven év körüli nő lép ki rajta, fekete haját lófarokba fogta, sötét, éles szeme egyenesen rám villan. Barátságosan mosolyog, mégis akad benne valami sasszerű.

– Szia! – Hozzám sétál, felállok a kanapéról, megemelve a táskámat, és kezet fogok vele. – Riggen Éva. Örülök a találkozásnak!

– Németh Borbála, szintúgy.

– Gyere be, beszélgessünk egy kicsit – tessékel be a saját irodájába.

Az ajtó kattan mögöttünk. Nagy, világos tér, a falakon modellek képei: ezüst keretben egy barna hajú lány, falatnyi fehérneműben, arany Victoria’s Secret-szárnyakkal. A másikon selyemruhában egy világítóan kék szemű, Dior parfümmel. A harmadikon ismét egy kifutóról készült kép, amire Louis Vuitton van ráírva.

A legmenőbb márkákkal dolgoznak együtt a modelljeik. Hatalmas előrelépés lenne, ha náluk lehetnék, még akkor is, ha én továbbra is katalógusmunkákra fogok menni napi nyolc órában. Ez biztos pénz. Nem minden modellből lesz Victoria’s Secret-angyal vagy egy Dior parfüm reklámarca – belőlem sem lehetne.

Leülök a kanapéra, a táskámat magam mellé rakom. Az ölembe ejtem a kezemet a bő szabású pólóm aljára, farmeremen hasítékain keresztül átlátszódik a meztelen bőröm.

Éva leül mellém.

Ő látta a videót? Elmondaná, ha igen? Valószínűleg nem, nem látta, lehet, nem is ismeri Andort. Dehogynem, ezekben a körökben mindenki ismer mindenkit. Azonban számára nincs jelentősége... Ugye nincs?

– Mesélj magadról! Miért is kezdtél bele a modellkedésbe?

– Nehéz helyzetben volt a családom. Lujza, az előző ügynökségem tulaja leszólított egy plázában, és azt mondta, hogy nagyon sok pénzt kereshetnék modellként. Ezért belevágtam – vonom meg könnyedén a vállamat, a szokásos mosolyommal.

– Miért jöttél el tőlük? – Fekete szemöldöke összeszalad, alaposan szemügyre veszi az arcomat, az orromat, az államat, a szememet, a számat.

Nem fordulok el, és nem sütöm le a szememet, ezek a kutakodó pillantások a mindennapjaim részét képezik.

– Lejárt a szerződésem. Ráadásul váltanék, szeretnék Európán belül maradni. Mehetnék esetleg Genovába katalógusfotózásokra. Így sokkal közelebb lennék Magyarországhoz, esetleg az egyetemet is elkezdhetném levelező szakon. Három óra alatt az országban lehetnék, nem kéne a fél világot átrepülnöm, amit már négy éve teszek. És úgy gondoltam, hogy egy nagyobb cég esetleg jobb kapcsolatokkal rendelkezik, jobb helyeket tudnának biztosítani, több pénzt kereshetnék.

– Ez valóban így van. – Tovább figyel. – Viszont szerintem érdemes lenne megpróbálnod először is Párizst. Fiatal vagy még, van pár éved, hogy kipróbáld, menne-e a versenyszférában. Akár lehetnél te a következő angyal – biccent a falon lógó kép felé.

Nevetséges. A farmerem egyik kilógó rojtját piszkálom, közben tartom a szemkontaktust Évával, aki úgy vizslat, mintha a lelkembe akarna látni. Eltelik pár nagyon hosszú másodperc, csak a légkondi duruzsol. Összerándul a gyomrom. El kéne adnom magamat neki, hogy velem akarjon dolgozni, de a beszélgetés nem úgy halad, ahogy szeretném.

– Én kedvelem a katalógusmunkákat, ott biztos a pénz. Ha elmennék Párizsba, nem biztos, hogy lenne munkám. – Mint Milánóban. Bulizni, szórakozni megéri, de a legtöbbünknek egy munka sem esett be, pedig végigjártuk a kasztingokat, naponta több órán át álltunk sorban több száz másik lánnyal, és csak reménykedtünk, hogy majd pont mi leszünk azok a szerencsések, akik kellenek egy címlapfotóra.

De én nem kellettem.

Párizsban pedig még nagyobb a verseny.

– Szerintem egy próbát megérne, van benned lehetőség, van tapasztalatod. Nem mindenkiből lehet angyal, de azért meg lehet próbálni.

Nem válaszolok, nem tudom, mivel győzhetném még meg, hogy alkalmazzon engem, és intézze el nekem a munkát az olaszoknál, ne pedig Párizst erőltesse. Akkor most ki fog kosarazni? Van még pár ügynökség, akikhez elmehetek, de ők a legjobbak. Muszáj a katalógusfotózásnál maradnom, anyunak szüksége van a pénzre, vissza kell fizetnie a hitelt, és nekem is, ezzel alapozhatom meg a jövőmet.

Éva másodpercekig nem szólal meg, végül döntésre jut, kiegyenesedik, az arcizmai ellazulnak. Ezt vehetem egy jó jelnek?

– Láttam a lookbookodat. Nagyon szuper – elhúzza a száját, nem annyira szuper, csak úgy mondja –, viszont alakítanunk kell rajta. Friss, erős képek kellenek, nem katalógusképek, minden cég szereti a címlapfotókat. Itthon próbálok majd neked szervezni pár fotózást.

Levesz az asztalról egy fehér mappát, majd átnyújtja.

– A szerződésed, olvasd át, majd aláírva behozod egyszer – tesz hozzá egy mosolyt is.

Sikerült. Egy mázsás súly gördül le a szívemről. Elveszem tőle, majd kinyitom a táskámat, és elrakom. Ez legalább sikerült.

– Akkor hát, ideje összehozni egy sokkal jobb lookbookot! – Tüzetesen fürkészi minden vonásomat. Kiállítási tárgynak érzem magamat, akinek az értékét és a hibáit akarja felmérni. – Készítek is pár natúr fotót kezdésnek. Hoztál fürdőruhát?

Bólintok.

– Akkor öltözz át a fürdőszobában, Ákos segít majd, hogy merre találod. – Felállok a kanapéról. – Holnap pedig elmész Gellérthez, ő is készít majd rólad párat, írok is neki egy üzenetet. Szuper fotós, éppen tegnap jött haza Amerikából. Régi barátok vagyunk, nagyon tehetséges.

Mosolygok. Bólogatok. Mert ezt szeretik.

Amerikában fotós? Az elég nagy teljesítmény. Gondolom, emiatt az egója a csillagok között köröz. Szerencsére egy ilyen fotózás nem vesz igénybe fél óránál többet, nem kell hozzá smink és haj, természetes valójukban fotózzák a lányokat. Addig mindketten eljátsszuk a szerepünket: én előadom a kedves lányt, aki örül a lehetőségnek, hogy vele dolgozhat, ő pedig eljátssza, hogy örül, hogy engem fotózhat, és szívességet tehet Évának.

Felszínes képmutatás. Fél óra, letudjuk, és mindenki mehet a dolgára.

Felveszem a táskámat, elhagyom az irodát. Ákos már kísér is a fürdőszobába.

Isten hozott Magyarországon! Remélem, gyorsan távozhatok innen, és minél kevesebb itthoni fotózással megúszom.

Túl kicsi Budapest és ez az ország: összefuthatok olyanokkal, akikkel nem szeretnék.

Nem hiányzik nekem egy véletlen találkozás sem.

Gellért

Hunyorgok a szemembe világító reggeli napfénytől. Megint nem húztam be a sötétítőfüggönyt. Mellettem egy csaj fekszik, vörösesszőke hajú, fehér bőrű. A haja hasonlít Vivienére… Az este képekben villan be az agyamba: Treffort, pult, Beni, két csaj. A barátom mindenképp meg akarta ünnepelni, hogy hazajöttem.

Zakatoló fejfájás és enyhe undor. Már-már jól sikerült az az ünneplés.

Ledobom magamról a vékony takarót, meztelen talpamat a parkettára rakom. Eltúrom szemem elől a hajamat, és megmasszírozom a halántékomat. A földön hever a telefonom. Felveszem, és feloldom a billentyűzárat. Két hívás, három üzenet.

Túlságosan hasogat hozzá a fejem, hogy értelmezzem őket, ezért inkább lezárom a mobilt, és felkelek. Meztelen vagyok. Igen, rémlik valami arról is, hogy szexeltem a csajjal, nem véletlen fekszik ő is itt.

Már megint egy névtelen, arctalan menet részegen, aminek semmi értelme.

Átmozgatom a nyakamat, kimegyek a konyhába, és oda sem pillantva beindítom a kávéfőzőt. Vizet engedek egy pohárba, és kettőt is megiszom belőle, hogy a szám ne ragadjon össze a szárazságtól, majd a mobilomat a pulton hagyott töltőre csatlakoztatom. Visszamegyek a hálószobába, és felveszem a tegnap földre hányt farmeremet.

A csaj megmozdul. A napfény játszik a haján, amitől vörösnek látszik. Milyen jó képet lehetne róla készíteni, ahogy a karja félig kilóg a fekete takaró alól, a haja pedig még eltakarja az arcát, megvilágítja az ablakon beeső fény… Homályosan úgy emlékszem, nagyon különleges arca van, kissé pisze orr, mégis markáns arccsontok. A természet nem döntötte el nála, hogy mit akar alkotni: egy szelíd teremtést vagy a magabiztosság szobrát.

Kinyújtja a karját, és váratlanul felül. Egy másodpercnyi zavar után kitisztul a tekintete, a szerteszét heverő ruháit keresi.

Megakad rajtam a pillantása.

– Szia – búgja karcos hangon. Kezét a takaróra ejti, összegyűrődik alatta, a ráncokban árnyékok ülnek meg. Ez is egy jó kép lehetne.

– Helló.

Valamit mondani akar, de inkább megszabadul a testét fedő textiltől, kikel az ágyból. Erős testalkat, formás mellek, izmos fenék. Lehajol, a bőre felgyűrődik a hasán. Felveszi a bugyiját, majd szedi is össze a többi ruháját.

– Kérsz egy kávét? – indulok vissza a konyhába.

– Kösz, aha – motyogja.

Beindítom a kávéfőzőt, a motor felzúg benne. A konyhában üres a pult és a mosogatógép is, végül is eddig csak pont annyi időt töltöttem itt, hogy leraktam a bőröndjeimet. Előveszek két csészét, és elöblítem őket.

Megjelenik a csaj a pult másik felén. Mellét csak egy rövid top fedi el, amelynek a végéből szálak lógnak lefelé a hasára.

– Cukor?

– Tejjel.

– Az nincs. – Lenyomom a gombot.

Felméri a nappali-konyhát. Nem túl nagy, de nincs is szükségem nagyobbra. Két hónapig maradok, hogy segítsek a szüleimnek, utána mennem kell vissza Amerikába, lesz egy fontos projektem. Amikor lefő a két kávé, az egyiket elé rakom, a másikat pedig megtartom. A csésze felett rám mosolyog, zöld szeme tompa.

– Mit csinálsz ma? – érdeklődik kedvesen. Udvariasan.

Úgy, mintha akarna valamit. Vivien tudott ilyen ravasz lenni…

– Kipakolok, és találkozom a szüleimmel. – Belekortyolok a kávéba, elűzi a számban lévő állott alkoholízt.

– Ja, emlékszem, mondtad tegnap, hogy most érkeztél. Még ki se pakoltál? – Kiszúrja a két nagy bőröndöt a sarokban.

Belekortyolok az italba. Ideje lenne mennie, nem bírom, amikor az egyéjszakás kalandok többet akarnak. New Yorkban a csajok könnyen kezelték a helyzetet: legtöbbször már éjszaka leléptek, meg se várták a reggelt. Mindig emlékeztetnem kell magamat rá, hogy itt más a helyzet.

Remélnek valamit. Többet, mást… pedig csak tárgyak, akiket kihasználtak. És akik ugyancsak használtak egy másikat.

A csaj zavarba jön, lerakja a csészét. Lehet, olvas a gondolataimban. Kár, hogy nincs egy fényképezőgépem, amit a szememre illeszthetnék. Ezt a másodpercnyi zavart is olyan jó lenne lekapni. Haja a füle mögött, a napfény épp csak áttör a hálószobából, sejtelmes árnyékokat vet az állára.

A felismerés zavara, hogy ez bizony nem több egy éjszakánál. Az ISO érzékenységet magasra kéne állítanom a gyenge fényviszonyok miatt, de ha alulról fotóznám, akkor jól sikerülne.

– Mennem kell – kapja fel a táskáját a kanapéról.

Elkísérem az ajtóig, kinyitom neki. Még felnéz a szemembe, mielőtt távozna. Nem bírom, amikor megjátsszák magukat, ők is tudják, hogy ez ennyi, ahogy én is. Ilyenkor nincs helye színjátéknak. Miért várnak többet egy részegen megesett, félig elfeledett dugástól?

Visszamegyek, lehúzom a maradék kávémat, a koffein átnyargal a vénáimon. Magamhoz veszem a telefonomat, az egyik üzenet anyutól jött, hogy délre vár, a másik Ronitól, hogy találkozzunk, a harmadik pedig Évától.

Haza se értem, de már munkával bombáz. „Holnap mehet hozzád egy lány natúr fotózásra?”

Megdörzsölöm az arcomat. Ehhez még túl korán van! Épphogy letettem a lábamat a repülőről…

„Igen. 11-re.” – küldöm vissza. Ennyivel tartozom neki. Sőt. Sokkal többel tartozom neki.

Tegnap délután kettőkor szálltam le a gépről, de az egész város tudomást szerzett róla.

Megnyitom az Instagramot, a rohadék rögtön Vivien képét dobja fel. Egy bár tetőteraszáról lőtte. Szőkés, vörösbe hajló haja száll a gyenge szélben, tiszta kék szeme szikrázik, rózsaszín ajka puszit formál, mögötte a Bazilika emelkedik ki a városképből. Ezek szerint ő is itt van.

Túl szép, hogy igaz legyen. Megszorítom a telefonomat, keserűséget nyelek.

Áruló angyal.

Borbála

Reggel nyolckor már az állomáson várok, az Eastpak hátizsákom húzza a vállamat. A fülemben hangosan szól egy Lana Del Rey-szám. Miután begördül a vonat, felszállok, és az ablak mellé telepedem, megnyitom a telefonomon az éppen olvasott könyvemet. Sigmund Freud: Pszichoanalízis – pénzt se kellett költenem rá, ezeket ingyenesen meg lehet szerezni.

A huszonkettedik oldalon tartok, alaposan igénybe veszi az agyamat, hogy figyeljek a leírt szavakra – többet ki is kellett keresnem a Google-ben, hogy tudjam, mit jelent pontosan. Az egyik megállóhelynél egy férfi ül le velem szemben. Fél szemmel ránézek, amikor behajol felém, hogy helyet tudjon foglalni. Középkorú, szemüveges.

Elhúzom ujjamat a kijelzőn, jön a következő oldal.

Érzem magamon a pillantását, úgy bámul, akár egy darab húst. Miért nem képes elnézni rólam? Összerándul a gyomrom, próbálok minél kisebb és láthatatlan lenni, elbújni a telefonom mögé, de nem nagyon megy. Mit akar tőlem? Vágyat érzek rajta, jó, hogy a nyálát nem csorgatja, legszívesebben lekaparnám a bőrömet. A sortom aljához nyúlok, és próbálom észrevétlenül lejjebb húzni, beleolvadni az ülésbe, hátha eltűnhetek a szeme elől. Nem jó érzés, hogy figyel...

Aztán feltűnik, hogy olyan furcsán mozog… a karja… szája szétnyílik, szeme kigúvad. Kipillantok a mobilom rejtekéből: a farmerját lecsúsztatta, rámarkolt a farkára, le-fel mozog rajta a keze, a bőr le-fel csúszkál…

Mi a franc? Mit tegyek? Miért csinálja ezt nekem? Keze sebesen jár le-fel, kissé felszegi a fejét, halkan hörög… Mit kéne csinálnom? Én ezt nem akarom! Nem akarok ennek a részese lenni, nem akarok itt lenni, nem akarom, hogy ez történjen... A levegő elakad a tüdőmben. El kéne menekülnöm, felállni, hányinger fojtogat, mégsem tudok szabadulni a képtől, lezsibbadok, tehetetlenül ülök és bámulok, mint egy hülye. Mit tenne velem, ha nem emberek között lennénk…

Fel akarok állni, elfutni… Felpattanok, felnyög, másik kezével egy zsebkendőt szorít a farkára. Felkapom a táskámat, félelemmel és undorral telve vágtatok át egy másik kocsiba. Zakatoló szívvel ülök le egy idős asszony mellé.

Reszkető ujjakkal szorítom a telefonomat. Nem tudtam semmit csinálni! Nem tudtam megállítani, rá kellett volna üvöltenem, nem hagynom, hogy ezt tegye előttem... Nem tettem semmit, csak hagytam, hogy ott előttem csinálja...

Megrázom a fejemet, hogy elűzzem az előbbi jelenetet. Nem akarok rágondolni. Nem akarok foglalkozni vele. De nem tudom elűzni a képet, zakatol az agyamban.

Kibámulok az ablakon, megpróbálok visszatérni Freudhoz, de nem sikerül. A szívem vadul ver. Hogyan kellett volna cselekednem? Ráordítani? Ráüvölteni, hogy ne csináljon ilyet? Ki védett volna meg, ha rám veti magát? A másik oldalon ült egy srác, szerintem látta is, mi történik, de nem tett semmit.

Könnyek futják el a szememet.

Én sem tettem semmit.

Amikor végre befut a vonat a budapesti állomásra, fellélegzem, eddig folyamatosan a kocsik közti átjárót figyeltem, hogy feltűnik-e, utánam jön-e. Szerencsére nem, megúszom, hogy még egyszer látnom kelljen.

A város zajos, nyüzsgő, zsúfolt, bár kanyarban sincs Sanghajhoz képest. A térkép alkalmazásba beírom a címet, amit Éva adott meg. A nap már fent jár az égen, amikor a sárga négyes-hatosról leszállok, a nyári száraz forróság égeti a bőrömet.

A telefonom egy lakóházhoz vezet, sötét színű, többemeletes, semmiben nem tűnik ki a többi közül, beleolvad az egyhangú utcába, ahol még egy bolt vagy üzlet sincs. Átfutom a névsort, valamilyen ügynökséget vagy stúdió nevét keresve, azonban ilyenre nem akadok rá. Újra megnyitom Éva üzenetét, az utca és a házszám stimmel, harminchatos kapucsengő. A harminchatos számnál csak egy név áll: Rácz Gellért – ez is stimmel.

Éva a lakására küldött? Nyelek egyet. Tíz perc múlva tizenegy.

Ez Magyarország, a fotósok sokszor otthon lövik a képeket, nincs külön stúdiójuk. Lehunyom egy másodpercre a szememet. Nem várhatok túl sokat Magyarországtól. Ázsiában ezt például senki nem értené meg, nem fogadnak nőket magánlakásokon, főleg nem munkaügyben, annyira ügyelnek a jó hírükre.

A keze sebesen járt le-fel… A számat undor tapasztja össze. Megrázom a fejemet, felpattan a szemhéjam. Hogy rohadna meg az a perverz! Rá kellett volna üvöltenem, tennem valamit, nem pedig hagynom, hogy semmibe vegyen...

Megnyomom a csengőt. Fél percig nem történik semmi… majd felberreg a kapu.

Benyomom a nehéz vaskaput, belépek. Az üzenetben nem volt benne, hogy hányadik emelet és melyik lakás. Valószínűleg a harmadik emelet, hiszen harminchatos, de Gellért ennyit igazán közölhetett volna a kaputelefonon keresztül. Akkor most melyik emeletre menjek? Akár köszönhetett is volna.

Egy lány mesélte egyszer, hogy véletlenül rossz helyre ment kasztingra, és tíz perc beszélgetés után derült ki, hogy egy pornófilm szereplőválogatására került.

Felvágtatok a lépcsőn, a harmadik emeleten állok meg. Sötétség honol, egy lámpa ég tompán a sarokban. Kiveszem a fülemből a fülhallgatót, tétován figyelem a négy lakás ajtaját. Kettőn van szám, négyes és hármas, a másik kettőn nem. Eltelik fél perc. Rossz helyre jöttem? De a házszám, a név stimmelt! És be is engedtek. Rossz emeleten vagyok? Direkt nem jön ki? Mit csinál? Nem is szólt neki rólam Éva, csak ideküldött?

Egy perc.

Izzadság üt ki a tarkómon, összefogom a hajamat és előrehúzom. Lehet, hogy Éva elfelejtett neki szólni, és azt se tudja, ki vagyok és mit keresek itt? Vissza kéne mennem a kapu elé, ismét megnyomnom a csengőt, és megkérdeznem, hányadik emeletre kell mennem? Miért nem mondta?

Két perc. Egyik lábamról a másikra nehezedem, kicsit lejjebb húzom a farmersortomat. A fenébe is, lehet, elcsesztem… De Éva azt mondta, hogy Gellértnek hívják a fotóst, még a név is stimmelt. Akkor most menjek le megint, és kérdezzek rá…

Kinyílik a tőlem jobbra lévő ajtó. Egy srác áll benne, magas, vörösesszőke hajú, jóformán rám sem pillant.

– Helló, erre – int unottan.

Ellép az ajtóból, nyitva hagyja nekem. Ekkora parasztot! Direkt várakoztatott itt?

Követem befelé, egy előszobába jutok, ahol pár cipő hever szétszórva. A srác fekete pólót és nadrágot visel, átmegy a konyhába, felvesz egy csészét, beleiszik, másik kezében a telefonját tartja, azt nyomkodja. Tudomást sem vesz rólam. Nem is érdeklem. Minek vállalta el ezt a fotózást, ha ennyire nincs kedve hozzá? És miért rajtam veri le?

Természetes fény hiányában egy nagy lámpa ég.

Mosolyogj! Kedvesen!

– Szia, Bori vagyok – lépek ki a tornacsukámból.

– Gellért.

Felém sem néz. Öntelt idióta. New Yorkban dolgozik… Persze, neki ez semmit nem számít, csak egy szívességet teljesít. Azért akkor sem kéne semmibe vennie!

Beljebb sétálok, a táskámat ledobom a fekete kanapéra. Lerakja a csészéjét a mosogatóba, beletúr a hajába, amitől megfeszül a bicepsze. Vajon modellből lett fotós? Nem sokat láttam az arcából, a profilja azonban helyesnek látszik, és meglepően magas, nálam legalább egy fejjel, pedig a száznyolcvan centimmel én sem vagyok alacsony.

Ráadásul izmos. Biztos, hogy modell lehetett.

Végre méltóztat felém fordulni, a telefonját a pultra rakja. A vonásai megdöbbentően szimmetrikusak, az állkapocscsontja széles, míg az álla vékony, a szemöldökének tökéletes az íve, mintha kiszedné. A szeme akár két fekete lyuk, könyörtelenül sötét.

Ő is alaposan megnéz, először az arcommal kezdi a mustrálást: alaposan megfigyeli a szememet, az államat, az orromat. Utána egy alig észlelhető pillanatra lejjebb siklik a tekintete: próbálja kitalálni, hogy mit rejt el a bő póló, aminek a végét bedugtam a sortomba.

Megszoktam. A fotósok, a sminkesek, az ügynökségvezetők, mindenki így szokott méregetni, objektíven, érzelmek nélkül. Tárgy vagyok, amelynek az értékét a kinézete jelenti. Bár ez sem mindig elég. Vannak vékony, magas, különleges arcú modellek, akik éveken keresztül tepernek, hogy a legnagyobb cégekkel dolgozhassanak együtt, de nem érik el a céljukat. Mások pedig igen.

Gellért zavaróan sokáig figyel. Bármennyire megszoktam ezt, most mégis inkább a nyitott ajtón keresztül átnézek a másik szobába, ahol egy franciaágy áll. Az a szoba úszik a napfényben. Minden bútora fekete.

Eszembe jut a férfi a vonatról, ahogy a keze sebesen járt le-fel… Legszívesebben eltakarnám magamat, a karommal átölelném a felsőtestemet, hogy Gellért minél kevesebbet lásson belőlem.

Semmi értelme nem lenne, hamarosan fürdőruhában leszek.

– Gyere – hagyja abba a felmérésemet.

A szoba másik oldalán egy csukott ajtóhoz megy. Felveszem a táskámat, követem abba a helyiségbe. Az egyik falnál egy lehúzható háttér áll, a sarokban két nagy vaku, a szoba közepén egy állvány, rajta egy gép.

Annyira távolságtartó és hideg. Rossz érzés gyűlik a gyomromba. A fotósok mindig próbálják oldani a hangulatot, béna poénokat sütnek el, de neki esze ágában sincs, a géphez lép. Meg se próbálja eljátszani a szokásos köröket. Sőt, a legalapvetőbb udvariasság sem megy neki.

Látta a rólam készült videót, és azért viselkedik így velem? Nem, az nem lehet, Éva azt mondta, külföldről jött haza. De régebben akár… nem. Annak a videónak annyi. Ha látta is valaki, biztos elfelejtette, ki van rajta.

– Please… állj kérlek a falhoz! – int.

Mosolyogj. Kedvesen. Fél óra, és elhúzhatok innen. Addig kibírom ezzel a pökhendi idiótával.

Engedelmeskedem, ledobom a táskámat, a falhoz lépek, és szembe állok vele.

Leveszi az állványról a gépet, igazít valamit a lencsén, majd a szeméhez tartja. A két nagy ablakon rengeteg fény áramlik be, mégis kattan a vaku, amikor a képet készíti. Elveszi az arcától, megnézi, összevonja a hajával megegyező színű, vékony szemöldökét. Tuti modell volt. Ázsiában rengeteg ilyen kaliberű srácot ismertem meg.

Újabb kép. Újabb kép. Újabb kép. Nem mond semmit, mégis megszokásból elfordulok oldalra, majd a másikra, lehajtom a fejemet, felszegem kicsit az állam. A fülem mögé tűröm a hajamat. Ő meg csak fotóz.

Közelebb jön, de még ez a másfél méteres távolság is zavaró tőle. Túl magas hozzám képest, túl nagy, és árad belőle valami nyomasztó ridegség, amitől akaratlanul hátrébb akarok lépni, de a hátam a falnak simul.

Kávé illata fonódik össze valami gyümölcsös parfümmel. Nagyon nem illik össze a kettő. Újabb villanás és kattanás.

Szorít a közelsége, annak ellenére, hogy ezt is megszoktam Kínában. Bárhova mentem, az emberek egymáshoz préselődtek, nem is hallottak a személyes térről. Nála viszont valamiért zavar. Talán mert egy öntelt idióta, aki azóta, hogy becsengettem, semmibe vesz.

Leengedi a gépét, hozzám lép, majd felemeli a kezét, el akar húzni egy fekete tincset az arcomból… elrántom a fejemet. Nem akarom, hogy megérintsen. Nem akarok a közelében sem lenni. Mogorva barom! Meg se próbálja eljátszani a szokásos műsort, meg sem próbálja megkönnyíteni a fotózást, meg sem próbál viccelődni.

Felvonja a szemöldökét, de nem mond semmit. Kihúzom azt a tincset, ami annyira zavarta, ő meg visszafordul a fényképezőgépéhez. Lő még pár képet, aztán visszamegy az állványhoz.

A kijelzőt bámulja.

– Hoztál fürdőruhát és magas sarkút?

– Igen, persze.

Mosoly. Kedvesen. A táskához lépek, letérdelek, előveszem a zacskóba rakott fekete cipőmet és a fekete fürdőruhát. Kiegyenesedem. Gellért a fényképezőgépe fölé hajol.

Akár egy elveszett gyerek szorongatom a zacskómat és a fürdőruhámat, míg ő továbbra is próbál nem tudomást venni rólam.

Elhúzom a számat jobbra-balra, a fehér falra bámulok, ami előtt az előbb kellett állnom. Most komolyan nem ajánlja fel, hogy öltözzek át, mondjuk, a fürdőszobában? Tényleg semmi udvariasság nem szorult belé, vagy csak ennyire nem vesz emberszámba?

Hát jó! Kapd be! Elengedem a zacskót, koppan a földön, követi a fürdőruha. Semmi. Lehajolok a bikini felsőért, felhúzom a pólómat, a felsőt megkötöm a derekamon, majd visszahajtom a pólót, a takarásában pedig megkötöm a nyakamban a pántokat.

Következik a sort, kigombolom, lehúzom a sliccet, és letolom a csípőmön.

Soha nem voltam szégyenlős. Nem is lehetek szégyenlős.

Ha nem hajlandó foglalkozni velem, akkor én is úgy teszek, mintha itt sem lenne!

Felveszem a földről a bikinialsót.

– Ehhez lett volna egy fürdőszoba vagy egy háló – üt meg a cinikus hangja.

– Bocs, nem bírtam kivárni, amíg észreveszel.

Elnyerem a figyelmét, a szeme engem kutat. Nem az arcomat nézi, de nem is a testemet, hanem mintha az együttes hatást szeretné felmérni.

A bugyimat még át kéne cserélnem, de sajnos a póló nem takarna el.

Ha elég merszem lenne, akkor állva a pillantását szabadulnék meg a testszínű darabtól, és venném fel a fekete alsót. Akkor viszont látná a tetoválásomat, amihez nincs joga.

Nem fordul el, néma kihívással arra vár, hogy megteszem-e. Bátor akarok lenni, aki megteszi, aki megmondja, hogy vegyél már emberszámba, és aki ráüvölt arra az undorító féregre a vonaton, aki előtte veri ki! A fenébe is! Nem akarok alulmaradni…

Rajtam nem fogsz ki!

A bugyit felveszem a testszínű tangára, majd megszabadulok a pólótól.

Elégedetten rámosolygok.

Egy nagyon parányit megrándul a szája széle. Félredöntöm a fejemet, a csípőmre teszem az egyik kezemet, kinyújtom a lábamat, a hasamat megfeszítem. Pontosan tudom, milyen pózokat várnak el ilyenkor, minél inkább fel kell fedni a testet, ami annyira érdekli az ügynökségeket.

Kattan a gép, villan a vaku.

Felemelem a kezemet, az ujjaimat a nyakamhoz teszem, a számat kissé szétnyitom. Kattan a gép. Beletúrok a hajamba, a fekete szálak a derekamat simogatják. Kattan a gép. Hátradöntöm a fejemet, laposan a kamerába pillantok. Gellért térde berogyaszt, hogy velem egy magasságban legyen. Akár egy fekete holló, úgy fest a kamera mögött.

– Maradj így! – Kiegyenesedik, közelebb jön, a vállam felett hátrasimítja a hajamat.

Nem ér hozzám, mégis érzem a keze melegét. Szeme a hajamra fókuszál, pár szálat óvatos mozdulatokkal húz el. Távolabb megy, lő egy képet, majd a gép kijelzőjét figyeli.

Egyik lábamról a másikra állok, a számat húzogatom… Ennyi? Végeztünk? A legszívesebben elmenekülnék, el ettől a hűvös és mogorva baromtól.

Mosolyogj! Kedvesen!

– Hoztál fekete ruhát? – Rám sem néz.

Legalább egy kicsit erőltetné meg magát, legalább egy kicsit tenne úgy, mintha… nem egy tárgy lennék. Aminek csak a kinézete számít. Aminek csak pózolnia kell. Aminek ruhákat kell felvennie, hogy bemutassa őket. Nem kérek olyan sokat, csak játssza el, ahogy a többiek is eljátsszák.

– Szerintem a fényképezőgéped nem hord ruhákat.

Felém fordul, a szája egyértelműen mosolyra áll. Csípőre tett kézzel felvonom a szemöldökömet.

– Hoztál fekete ruhát?

– Igen.

– Akkor megkérhetlek, hogy felvedd? – A szeme kissé összeszűkül. – De a bemutatót kihagyhatod, nem vagy az esetem.

Megnyalom a számat. Te kis…! Valamit mondani akarok, valamit, akármit… összeszorítom a fogamat. Semmi nem jut az eszembe. Ezt nem hagyhatom annyiban! Dehogy akartam kikezdeni vele!

Bár jutna valami az eszembe…

– Az, hogy nem vagyok szégyenlős, nem azt jelenti, hogy érdekelsz!

Nem válaszol, csupán idegesítően megrándul a szemöldöke. A táskámhoz lépek, a cipőm kopog a parkettán. Előveszem az egyszerű fekete ruhát. A bikinifelsőt muszáj levennem hozzá, a bugyit nem, de ezek után itt kéne előtte csinálnom, vagy elismerem a vereséget, és elkullogok a fürdőbe.

Egy modell nem lehet szégyenlős. És basszus, nem is vagyok az, ugyanakkor Gellért engem bámul. Idegesítően. Megtehetné, hogy visszamerül a fényképezőgépébe, mint az előbb, vagy elfordul, hogy megkönnyítse ezt, és akkor nem kéne vesztesként zárnom, de nem teszi.

Felvehetném a ruhát, utána a takarásában megszabadulhatok a bikinifelsőtől, és kihúzhatom. Ugyanakkor ez is annak a beismerése lenne, hogy direkt csináltam neki a műsort. A fenébe! Hogy hozhattam magam ilyen szar helyzetbe?

Végül belelépek a fekete, szűk pamut anyagba, és felhúzom. Utána veszem le a bikinifelsőt és az alsót.

Gellért átfogja egyik kezével a másik csuklóját, nem rezdül meg az arca.

– Hogy is hívnak?

Miért nem lep meg, hogy basztál figyelni rá?

– Bori.

– Bori – karcosan ejti ki a nevemet, édességként ízlelgetve –, az önérzet egy nagyon jó dolog. De hihetetlenül nagy ostobaságokba tudja sodorni az embert.

Meglódul a szívem a kioktató hangnemétől. Ki ő? Napkeleti bölcs? Jó, ha maximum huszonnyolc elmúlt, mit osztogatja itt nekem az észt?!

– Szerintem, máskor egy ilyen helyzetből menekülj el. – Egy parányit megemelkedik a jobb válla. – Jobban jársz. Ha valaki kóstolgat, nem kell belemenni.

Mosolyogj, kedvesen!

– Köszönöm a jó tanácsodat, biztos, hogy rászorulok azokra a nagy életbölcseségekre, amikre az elmúlt évtizedekben tettél szert – felelem csendesen, próbálva minden gúnyt kiűzni a hangomból.

Nem kéne összevesznem vele. El kéne engednem. Hagyni az egészet, vesztesként zárni, ahogy a vonaton is vesztesként zártam.

Felemeli a gépét, kattan a gomb.

– És mennyire nem vagy szégyenlős? Bevállalnál egy aktfotózást?

Eddig csupán a nevemet kérdezte meg tőlem, most meg bedob egy ilyet? Kinyújtom az egyik lábamat, két kezem a csípőmre teszem, ellazítom a számat, hogy ne feszüljön be.

Soha nem gondolkodtam még ilyenen, és soha nem is kaptam még felkérést ilyenre. Szerencsére. Mit képzel magáról? Miért szívózik velem?

– Elég jó tested van hozzá.

Egy bók, amit a tőlem különálló testem kap. Nem igazán szeretnék meztelenül szerepelni képeken. Jó, volt már pár elég necces ruha, amiből kilátszott a mellem, a fenekem vagy az ölem egy része… Nem éreztem jól magam bennük.

Bukfencezik a gyomrom. És ott van a videó… Lehet, hogy ismeri Andort, és látta, azért húz ezzel?

– Ja, persze – mondom végül, hogy bátrabbnak tűnjek annál, mint amilyen valójában vagyok.

Gellért megáll előttem két lépésnyire.

– Akkor? Túl sok rajtad a ruha! – Az arca nem változik semmit, fogalmam sincs, hogy viccel, vagy tényleg komolyan gondolja ezt.

Gombóccal a torkomban nyelek egyet. Nem fordulhatok vissza…

– Arról volt szó, hogy natúr fotózás lesz, nem pedig…

– Vedd úgy, hogy tőlem kaptál felkérést rá. A melledet eltakarhatod a karoddal, a puncidat a tenyereddel.

Újra nyelnem kell. Ezt most tényleg komolyan gondolja? És ezt így ki is mondta? A szavai akár egy pofon csattannak rajtam. Nem akarok levetkőzni, főleg nem így, főleg nem neki, főleg nem ebben a teremben. De ha nem teszem meg, akkor veszítek vele szemben is, és neki lesz igaza. Ha megteszem… akkor is neki lesz igaza.

Várakozón figyel, lassú ritmusban emelkedik a mellkasa. Nem volt elég reggel az a vonatos szatír… keze sebesen járt le-fel… A táskámhoz megyek, felhúzom a sortomat, majd leveszem a ruhámat. Nem érdekel, hogy a mellem szabadon van. Nem érdekel, hogy figyel-e vagy sem. Áthúzom a fejemen a pólómat, a ruháimat visszarakom a táskámba, megszabadulok a cipőmtől is, és bedugom a nejlonba.

A vállamra kapom a hátizsákot, hozzásétálok.

– Remélem, sokkal jobb lett a napod attól, hogy megalázhattál!

Ráérősen fürkészik, szemernyi megbánás nélkül. Kisétálok a szobából, át az előszobába, ahol felveszem a cipőmet, és legyőzötten elhagyom a lakást. A reggeli könnyek újra a szememet marják.

Ezért utaztam… Beképzelt majom.

A fenébe is!

Remélem, Évának nem mond vissza semmit rólam! Csak el kellett volna viselnem, csendben maradni, szobanövényként hagyni, hogy pakolgasson. Mi van, ha elárulja Évának, hogy hogyan viselkedtem? Felmondaná akkor a szerződést? Kicsi az ország, kicsi a város, a pletykák gyorsan terjednek.

Ah, a fenébe is!

Remélem, hamarosan elmehetek Genovába, elhagyhatom ezt a rohadt országot. Egyre több ember kerül fel a „soha nem akarok vele találkozni” listámra.