A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sebastian Junger: In My Time of Dying.

How I Came Face to Face with the Idea of an Afterlife.

Simon & Schuster, New York, 2024

Copyright © 2024 by Sebastian Junger

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Kőrös László, 2025

Borítóillusztráció © DNY59 / Getty Images

Szerzőfotó © Christopher Anderson

Minden jog fenntartva

Ezt a könyvet drága barátaimnak,

John Falknak és Tim Hetheringtonnak

ajánlom, akik túl korán indultak útnak

Tartalom

Prológus: Már vártunk téged

MI VAN AKKOR…

…HA

A szerző jegyzete a véradással kapcsolatban

Köszönetnyilvánítás

Források

Jegyzetek

PROLÓGUS Már vártunk téged

Volt egy szörfdeszkám Al Merrick Tri Fin márkájú sverttel, valamint egy vadonatúj, öt milliméter vastag, téli, neoprén szörfruhám, guggoltam a tengerparton, vakszoltam a deszkámat, és néztem, ahogyan az erős januári hullámtörés a külső mólót ostromolja. A homok kemény volt a jégtől, a vihar törmeléket szórt szét rajta – rákcsapdákat, faholmik, bóják, hálók maradványait, döglött halakat, továbbá bokrokat, amelyeket a vihar idején a dagály szaggatott ki a parti dűnékből. A hőmérséklet hét Celsius-fok körül lehetett, a magas nyomású ciklon világgá söpörte a felhőket, és kemény kis északnyugati szelet hozott, amely szépen megformálta a hullámokat és habbóbitával díszítette fel őket, mielőtt tovább bukdácsoltak volna. Embermagasságúnál jóval nagyobbak voltak, ami semmiféle újdonságot nem jelentett számomra, de az ilyenekkel nyáron volt dolgom, nem tudtam, hogy a téli hullámtörés egészen más. Akadtak azonban jelei: a hullámok a fenék homokját egészen a felszínükig felszippantották, amitől piszkos bézs színűvé változtak, az általuk csapdába ejtett levegő pedig kitört a hátsó felületükön, amikor összeomlottak. Januári hétköznap késő délelőttje volt, és a hullámtörés kezdett feltornyosulni a móló külső oldalán. Jöttében egyre sötétebb lett, olyasvalaminek a lassú elszántságával közeledett, amit arra terveztek, hogy megölje az embert. Újabb hullámsorok zárkóztak fel mögé, akár egy előretörő sereg hadrendjei. Ha a hullámok ilyen messzire kezdtek meredekké válni, igazi szörnyetegként viselkedtek, én pedig nem tudtam, hogy vajon eszem nélkül evezzek-e, és próbáljak túljutni rajtuk, vagy maradjak, ahol vagyok, és elviseljem a csapásaikat. Felhagytam az evezéssel, és leültem a deszkámra, hogy megnyugodjam, mielőtt rám rontanának. Megérkezett az első, majd feltornyosulva megközelített, s végül közvetlenül előttem robbant szét – vagyis a lehető legrosszabb helyen. Ember nem tehetett ellene semmit. Vettem egy utolsó lélegzetet, lecsúsztam a deszkámról, és merülni kezdtem a fenék felé.

A sokk olyan döbbenetes volt, hogy egyszerre az ötlött eszembe: itt valami tévedésnek kell lennie. Biztonsági kötelem azonnal kettészakadt. Örvények emeltek fel, majd mást gondoltak, lerántottak, bukfencet vettettek velem, lehúzták a csuklyámat, teletöltötték homokkal a ruhámat, és úgy elintéztek, hogy azt éreztem, tényleges rosszindulattal teszik. Nem tudtam, merre van a fölfelé, ami baj volt, mert szinte azonnal elfogyott a levegőm. Rendesen még egy nagy hullám szívó-taszító erői is eloszlanak néhány másodperc alatt – de ezek csak hatottak és hatottak. A hullám akart engem, és addig dobált a sötétben, míg végül feladtam, és belélegeztem a vizet.

Izgalmasnak találtam, hogy ez az egész dolog milyen rosszindulatúnak tűnt. Épp engem? Miért engem akarsz? Fiatal voltam, és elképzelni sem tudtam, hogy a világ csak úgy, véletlenszerűen megöli az embereket. Furcsamód eszembe jutott, hogy a mosogatómban van egy rakás mosatlan edény, amellyel valakinek meg kell birkóznia. Dossziékat és jegyzeteket hagytam az asztalon egy reménybeli, megírandó könyvhöz. A földön szétszórva munkaruhákat. Szüleim százmérföldnyire laktak, és lényegében azért költöztem ki a nyaralójukba, hogy írjam a könyvem. Szigetelése nem volt, a padlószegély-fűtőberendezések pedig annyira drágák és pazarlóak voltak, hogy szinte sohasem használtam őket. Steppelt vászon munkásruhákat viseltem, gyapjúsapkában és pulóverben aludtam. Nagyon hideg éjszakákon jéggé fagyott az ivóvizem. Gyakorlatilag semmi sem zavart. Most pedig úgy tűnt, mindennek már vége.

Ide-oda csapódtam a hidraulikus erők kavargásában – akárha egy betonkeverőben lettem volna –, és tudatosult bennem, hogy „látásom”, a szürke fénykör, amelyet látni véltem, ha a szemem nyitva volt, kezd megszűnni. Eközben éreztem, hogy torkom kezd összeszorulni, és tudtam, hogy a dolog egy utolsó, erőlködő lélegzetvételben csúcsosodik majd ki. Korábban sohasem kerültem ilyen közel a megfulladáshoz, de a testem valamiképpen tudott mindent. Minden jelről tudta, mit jelent, hogy maga mit lesz kénytelen tenni, s hogy mi lesz ennek a vége.

A fénykör tűhegynyire szűkült, a szorítás a torkomban szinte ellenállhatatlanná vált. Gondolataim kétségbeesett ne-ne-ne-vé degenerálódtak. Aztán éreztem, hogy a víz szörnyű ereje enged – nem sokat, csak annyit, hogy érezzem öltözékem felhajtóerejét. Felfelé sodort; tudtam, hogy ha még kis ideig kitartok, életben maradok. Az öltözék a felszín felé vitt. Rúgtam egyet-kettőt. Tovább emelkedtem. A világ kezdett világosabbá válni. Minden zöldbe, aztán fehérbe fordult. A tajtékban voltam. A levegőn voltam. A világban voltam.

Aztán még egy hullámot láttam jönni – ugyanolyan nagyot, ugyanolyan rosszindulatút. Kilélegeztem, belélegeztem, és ismét lemerültem.

Húszas éveim végén ipari alpinistaként dolgoztam faápoló-favágó cégeknél. Jól fizettek, de megmondták, hogy ha csinálom egy ideig, meg fogok sérülni. Úgy is lett. Ötvenlábnyi magasságban kötelet kötöttem a fára, vagy mászóvasakkal araszoltam a törzsön, és láncfűrésszel, szakaszonként vágtam le. Gyakran megesett, hogy a darabokat kötélre rögzítve kellett leengednem, nehogy kárt tegyenek a házban, vagy bármiben, ami alattuk volt. Ki tudtam vágni egy fát saját földi vetületének körén belül. Képes voltam rá, hogy úgy jelöljem ki és eresszem le egy száz láb magas amerikai fehérfenyő törzsének minden egyes szakaszát, hogy alig tett kárt a gyepben. Rettegtem a magasságtól, de megtanultam, hogy ne nézzek le; csak arra összpontosítottam, ami előttem volt, és odafigyeltem rá, hogy a csomóim jól meg legyenek kötve. Attól, hogy leesem, nagyon tartottam, de a láncfűrészektől soha, amíg aztán egy közepes magasságú szilfán át nem vágtam az Achilles-inamat. Utána éppenséggel nem féltem tőlük, de sokkalta óvatosabban bántam velük.

Fonott, 6000 font szakítószilárdságú nejlonkötelet használtam. Ahhoz, hogy egy helyben tartsam magam, mászócsomót alkalmaztam, amely fel-le csúszott a kötélen, de megszorult, mihelyt lazítottam a fogásomon. A karabinerek teherbírása körülbelül azonos volt a függesztő-, illetve azéval a pozicionáló-kötélével, amely a fa oldalán tartott. Más szóval, hatalmas erők működtek érdekemben, hogy életben tartsanak nyolcvan láb magasságban, kezemben egy működő láncfűrésszel.

A faápoló-favágó munka egzisztenciális varázsa az, hogy az ember teljességgel a maga kezében tartja a sorsát. A tétek magasak – az életünk –, de, miképpen a sakkban, nincsenek véletlenszerű események. Minden, az életben maradáshoz szükséges információ a rendelkezésedre áll, s ha mégis meghalsz, annak az az oka, hogy hibát követtél el. Nem igaz ez az autóvezetésre vagy a repülésre, a közelharcra, sőt még arra sem, ha zöld lámpánál átmégy egy gyalogátkelőhelyen. Nehézkedés, lendület, súrlódás és a súly dinamikája a kötél végén: mindezeket módunkban áll felfogni és kezelni. Elfelejtettem rákapcsolni a karabineremet a függeszkedőkötelemre… ostoba, ostoba, ostoba. Úgy fűrészeltem le egy fa csúcsát, hogy visszacsapódott rám… megbocsáthatatlan. Ha a csúcs az ember felé dől – elhibázott vágás, szélroham következtében –, először is becsípi a láncfűrész vezetőlemezét. Ki kell térni az útjából, s közben erősen fogni a fűrészt, amely még működik, nehogy mozgásba jöjjön, amikor a facsúcs végül leesik. Meg lehet csinálni, de az ember nem feltétlenül szeretné kipróbálni.

Egyszer felhívott egy nő, és arról számolt be, hogy recsegve egy hatalmas vörös tölgy dőlt le az udvarába. Mint mondta, éppen mosogatott, amikor meghallotta a zajt, s még időben pillantott fel, hogy lássa alázúdulni. Aznap fuvallatnyi szél sem volt. A törzs belsejét maradéktalanul kikubikolták a hangyák, s ha abban a pillanatban azon a fán dolgozom, meghaltam volna. Ezzel az egy fával találkoztam, amelynek esetében életem a sors kezében lett volna, viszont csakugyan ismertem egy fickót, aki olyan ághoz kötötte ki magát, amelynek belsejében volt egy rejtett, korhadó góc, s amely letörött a súlya alatt. Zuhanni kezdett, és végül meg is halt volna, de tíz méter után az ág estében megakadt egy ágvillában. Megkérdeztem, mit tett, miután végleg megállapodott a földön, mire azt felelte, hogy visszakapaszkodott a fa koronájába, és folytatta a munkát.

Ha akarja, ha nem, mindenkinek van valamiféle viszonyulása a halálhoz; annak elutasítása, hogy gondoljon rá, a viszonyulás egy őrá jellemző típusa. Amikor másvalaki haláláról hallunk, halljuk saját halálunk egy verzióját is, és a sajnálat, amelyet érzünk, abban a reményben gyökerezik, hogy az a fajta dolog – az autóbaleset, a vízbe fulladás, a rák – velünk sohasem történhetik meg. Ez az illúzió hihetetlenül nagy segítségünkre van. Némelyek ezt az illúziót még inkább magukévá téve szándékosan kockázatokat vállalnak, mintha az, hogy újra és újra felülkerekednek a veszélyeken, valamiféle erővel ruházná fel őket. Nem ruházza, azonban idegrendszerünk egyedülálló furcsasága, hogy amikor a legádázabbul harcolunk a túlélésért, szinte egyáltalán nem is gondolunk a halálra. Túlságosan elfoglaltak vagyunk hozzá.

A meghalás a leghétköznapibb dolog, amit valaha is tenni fogunk, de a legradikálisabb is. Élő, tudatos lényből porrá változunk át. Életünk során valószínűleg semmi sem készíthet fel egy ilyen átmenetre. A születéshez hasonlóan a halálnak is megvan a maga menetrendje, nem lehet meghiúsítani, így nem igényel sem bátorságot, sem készségességet, holott mind a kettő hihetetlenül sokat segít. A halál olyan maradéktalanul megsemmisít bennünket, mintha soha nem is éltünk volna, ám halál nélkül az élet, amelyet ténylegesen éltünk, jelentőség nélkül való volna, hiszen sohasem érne véget. Az élet egyik központi célja a túlélés, a másik, hogy értelme legyen. Ezek valamiképpen ellentettjei egymásnak. Azok a szituációk, amelyek komoly következményekkel bírnak – a gyerekszülés, a harc, a természeti katasztrófák –, kiemelkedően jelentőségteljesek, a biztonságosabbak rendszerint nem azok. Egykörnyi golf kellemes (vagy sem), de nagyon kicsi a jelentősége, mert szinte semmiféle tétje nincsen. Ebben az összefüggésben az adrenalinfüggők valójában „jelentőségfüggők”, a veszélykeresők pedig valójában „következmények keresői”. A halál a legvégső következmény, egyben a végső valóság is, amely jelentőséggel ruház fel bennünket.

2021. október 3-án este 11 óra 35 perckor Ruth Hamilton, egy, a brit columbiai Goldenban élő, hatvanhat éves nő jókora dörrenésre ébredt: egy „nagy férfiököl” méretű meteorit ütötte át házának tetejét, és a feje mellett, a virágmintás párnán fejezte be útját. A meteorit évmilliókon, évmilliárdokon át száguldott az űrben. Pályája nem véletlenszerű, és matematikailag megjósolható volt… már ha az ember tudta az összes változót, ámbár nem tudta. Ezeknek a száma, nem úgy, ahogyan a fákon végzett munka esetében, szinte végtelen. Ruth Hamilton életben maradása végső soron arra vezethető vissza, hogy történetesen hová hajtotta le a fejét. Az éjszaka hátralévő részében teát kortyolgatott egy karosszékben, és bámulta a szikladarabot az ágyon.

A harc rendkívül jól reprodukálja a véletlenszerűséget. Egy napon néhány homokzsáknak támaszkodtam egy kis, előretolt amerikai állásban, Afganisztánban, és éreztem, hogy valamicske homok pöccen arcom oldalára. A golyók durván kétszeres hangsebességgel haladnak, azaz jóval az előtt célba jutnak, mint a fegyverdörrenések, amelyek útjukra indították őket. Az állást rendszerint több mint egy negyed mérföldről támadták, aminek a megtételéhez a hangnak több mint egy másodpercre van szüksége. Miután a homok elérte az arcom, csak annyi időm volt, hogy azt gondoljam: mi az ördög volt ez?, aztán már hallottam is egy távolról tüzelő géppuska csattogását-kereplését. Kis híján eltaláltak egy egy órán át tartó támadás első sorozatának első lövedékei. Miként Ruth Hamilton esetében, Brit Columbiában: ha néhány hüvelykkel közelebb csapódtak volna be, már semmiről semmit nem tudtam volna meg.

Néhány nappal később egy gyalogos őrjárat során vettek tűz alá bennünket. Felfelé irányzott lövésekkel pásztáztak minket a völgy túloldaláról, szinte lehetetlenség volt fedezékbe húzódni az aláhulló golyók elől; végül egy hegyi magyalfa mögött próbáltam elbújni, amely alig volt vastagabb a karomnál. A lövedékek, amelyek a fejünk felett ütötték át a lombozatot, levéldarabokat sodortak le és port fröccsentettek fel a lábam körül: a dologban még több volt a véletlenszerűség. Egy éven át újra meg újra harcba vetettek, s ez az esetlegesség soha nem ért véget – én pedig egyszerűen nem engedhettem meg magamnak, hogy gondoljak rá.

Néhány évvel később egy barátom és kollégám, Tim Hetherington brit fotós – akivel együtt voltunk az afganisztáni kiküldetésben – Líbiába ment, hogy tudósítson a polgárháborúból. Az utolsó pillanatban le kellett mondanom a megbízatást, Tim pedig titokban, tengeri úton közelítette meg a partvidéki Miszrata városát, amelyet a kormánycsapatok ostromoltak. Reggel érkezett meg, és délre már egy tűzharc helyszínén volt. Két balszerencsés kormánykatona, akiket csapdába ejtettek egy égő épületben, az utolsó kézigránátjait dobálta le a lépcsőházban. Tim visszament egy újságírók számára kijelölt biztonságos házba, néhány mérföldnyire a frontvonaltól, és később, délután tért vissza, amikor is csaknem azonnal eltalálta Kadhafi erőinek egy 81 milliméteres aknavetőgránátja. Egy katona mindkét lábát elveszítette. Egy brit újságíró, miközben eltántorgott, két kezét a hasára szorította, így próbálva megakadályozni, hogy kiomoljanak a belei. Egy Chris Hondros nevű amerikai fotós egy repeszdarabot húzott ki a tarkójából, amely nem ölte meg azonnal, de reménytelen agyhalottat csinált belőle. Tim pedig egy kis fémdarabot szedett ki az ágyékából – amely kicsi volt ugyan, de ahhoz elég nagy, hogy elvágjon egy artériát.

A halottakat és sebesülteket egy kisteherautóra rakták, s a sofőr elszáguldott velük a miszratai kórházba. Tim a kocsi platóján vérzett el, miközben maga felett a kék, mediterrán eget látta. Utolsó szavait a mellette ülő spanyol újságíróhoz intézte: „Kérlek, segíts.” Vajon tudta-e Tim, hogy haldoklik? Megijedt-e? Mire a kórházba értek, nem volt pulzusa. Az ápolók a sürgősségi ellátóhelyre rohantak vele, mesterséges légzéssel és szívmasszázzsal próbálkoztak, de már nem lehetett visszahozni. Tekintettel Tim szerepére, amelyet az afganisztáni háború dokumentálásában vállalt, az amerikai fegyveres erők egyértelművé tették, hogy holttestét mindenképpen kihozzák Líbiából. Londonban temették el egy szép tavaszi napon. A gyászszertartás a mayfairi Szeplőtelen Fogantatás-templomban volt, zárt koporsója egy díszes ravatalon nyugodott a pap felolvasóemelvénye alatt. Tim szerettei lassan előrementek, hogy leróják kegyeletüket.

Néhány héttel az után, hogy hazajutottam Londonból, úgy találtam, hogy a világ, amelyben élek, nagyon más, mint amelyet magam mögött hagytam – kedélytelen, egyszínű, és nincsen benne sok optimizmus vagy szeretet. Minden logikával szembemenve arról győztem meg magam, hogy Tim az én hibámból halt meg, s hogy nem neki kellett volna erre a sorsra jutnia, hanem nekem. Némely napokon ráadásul azon kaptam magam, hogy úgy gondolom, ő volt a szerencsés, amiért ennyire fiatalon meghalt; nekem, úgy tűnt, a végsőkig le kell majd élnem életemet. A dolgok azután hamarosan elfajultak. Első házasságom véget ért. Apám meghalt. Aki az esküvőmön a vőfély volt, bérelt egy kocsit, elhajtott egy sportbolthoz, vett egy sörétes puskát, majd egy parkolóban véget vetett az életének.

A véletlenszerűség azonban, amely elpusztíthatja az embert, meg is mentheti. Egy este egy zsúfolt New York-i bárban időztem, és megpillantottam egy nőt, aki megmagyarázhatatlanul ismerősnek tűnt. Lehetetlenségnek éreztem – sohasem találkoztunk –, de úrrá lett rajtam a meggyőződés, hogy ismerem. Később elmondta, hogy ő is ugyanezt tapasztalta. Zavartan kémleltük egymást, s hamarosan beszédbe elegyedtünk. Barbarának hívták, színdarabokat írt, és enyhe ír akcentussal beszélt, amely a témától függően hol jelentkezett, hol pedig eltűnt. Amikor megszületett, apja ötvenhárom éves volt, és gyalogos katonaként végigharcolta Európában a teljes második világháborút. Hazatérve lakóhelyének polgármestere lett és tizenkét gyereket nevelt fel, akik közül Barbara volt a legfiatalabb.

Amolyan döbbent megkönnyebbüléssel beszélgettünk, mintha régóta elveszítettük volna a kapcsolatot egymással, és végre ismét összefutottunk volna. Utóvégre is összeházasodtunk, és született egy kislányunk, azután pedig egy másik is. A manhattani Lower East Side-on laktunk – és egy régi házban, Massachusetts erdeiben. Egy napon, amikor kisebbik lányunk kétéves volt, mondtam neki, hogy szeretem, s megkérdeztem tőle, tudja-e, mit jelent a szó. „Igen, apu – felelte. – A szeretet azt jelenti, itt maradni.”

Csakugyan. Egy hullámon azonban még keresztül kellett vergődnöm.

Van egy megcáfolhatatlan (és bizonyíthatatlan) feltételezés, amely szerint amikor az emberek vízbe fúlnak, igen részletes víziókat konstruálnak maguknak a jövőjükről, hogy ezek révén szigetelődjenek el mindattól, ami valójában történik velük. A szubjektív időélmény feltehetőleg olyan elemekből áll, hogy úgy élvezzék e víziót, mintha csak addigi életük folytatása volna. Évekkel azután, hogy csaknem a tengerbe fulladtam, átfutott agyamon a gondolat, hogy talán még mindig fuldoklom, csak épp nem tudok róla. Lehet, hogy oxigénhiányos agyam mindössze megalkotta a látomást, amely mintha évtizedeken át tartott volna – valójában azonban csak percekig vagy másodpercekig…

A második hullám hatalmas volt, de valamiképpen nélkülözte az első erejét, és néhány másodperc múltán a felszínre bukkantam, és lassan úszni kezdtem a part felé. Kitántorogtam a hullámverésből, lerogytam a homokra és csak feküdtem az eget bámulva. Többé-kevésbé ott voltam, ahol, ha a vízbe fulladok, a holttestem kisodródott volna. Milyen kék az ég, milyen fehérek a felhők…! Kevés híja volt, hogy soha többé ne láthass felhőt, gondoltam. Kevés híja volt, hogy soha többé semmit ne láthass.

Feküdtem a fagyott homokon, és elképzeltem, hogy halott vagyok: karom felcsapva, a szám tele homokkal, a tekintetem üres. Valaki, aki a kutyáját sétáltatja, talán megpillant, és neoprén ruhámban döglött fókának vél. Kocsim a parkolóban állt, a pénztárcámmal a kesztyűtartóban, a rendőrségnek nem került volna sok idejébe, hogy a jogosítványom alapján azonosítson. A telefon a szüleim lakásában csöngött volna, és anyám vette volna fel. Először nem értette volna… hogy aztán sikoltozni kezdjen. Végül felhívta volna apámat a munkahelyén, aki pedig előbb zavarba esett volna, hogy aztán hatalmába kerítse az iszonyat és döbbenet.

A hír sorra eljutott volna annak a kis embercsoportnak a tagjaihoz, akik szeretnek, majd annak a nagyobb csoportéihoz is, akik ismernek. Nővérem hazarepült volna Angliából, ahol élt, aztán a szüleimmel együtt bementek volna a fűtetlen nyaralóba, hogy rábukkanjanak a mosatlan edénnyel teli mosogatóra, az ajtók elé, a meleg benntartása végett felszögezett katonai pokrócokra. Az asztalon, amelyet magam ácsoltam egy fűrészbakból és egy darab rétegelt lemezből, ott halmozódtak kutatásom eredményei az összes olyan témával kapcsolatban, amelyeket csak a tengeren bekövetkező halálesetekkel összefüggésben ki tudtam gondolni: meteorológiai, oceanográfiai, a hullámzás fizikájával és a hajók stabilitásával, valamint a vízbe fulladással kapcsolatos jegyzetek. Egy kardhalhalász hajóról írtam, amely 1991-ben a Grand Banks előtt, hat emberrel a fedélzetén süllyed el, én pedig a lehető legpontosabban megpróbáltam rekonstruálni utolsó napjaikat, óráikat és perceiket.

Egyiküket sem ismertem, de kutatásaim révén megismerkedtem testvéreikkel, barátnőikkel, anyáikkal. Végül már úgy éreztem, hogy amit teszek, akkora teret követel az életemből és annyira nem helyénvaló, hogy álmodni kezdtem velük – azaz, hogy úgy mondjam, azok az emberek időnként meglátogattak álmomban. Egyszer különösen eleven álmom volt: azon a partszakaszon sétáltam, ahol szörföztem, amikor észrevettem, őket, amint körben, a homokban ülnek. Elbizonytalanodtam, mert nem voltam biztos abban, nem haragszanak-e rám, amiért írom azt a könyvet, de csak intettek, hogy csatlakozzam hozzájuk.

Úgy tűnt, azt mondják, ne aggódjam. „Vártunk téged.”

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 636 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License