Judith Pollack

Otthon

Utak és álmok
3. rész

Magistra Könyvkiadó, 2023

Judith Pollack: Träume und Wege – Wo mein Heim ist

Copyright © Judith Pollack, 2023

Fordította
BALLA JUDIT

Magyar kiadás © Magistra Könyvkiadó, 2023

Hungarian translation © Balla Judit, 2023

Kiadta a Magistra Kiadó 2023-ban

www.magistrakiado.hu

Felelős kiadó: a Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette: Németvölgyi Ilona

Borítóterv: Takács László

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-37-0

Maschának és Irinának, közös őseink,
Emanuel Pollack és Betty Arnstein-Pollack emlékére

I.

– Mrs. Rosberg! Mrs. Rosberg!

Nyugodtan gyalogoltam tovább – fel sem merült bennem, hogy nekem szólnának. Ha az ember harmincöt éven át él egy névvel, nagyon nehéz három hét alatt megszokni egy másikat. Lucas ugyan felajánlotta, hogy Mrs. Beecher Stowe mintájára használjam én is együtt a két nevet, a Pickerington Rosberg azonban egyszerűen túl hosszúnak és bonyolultnak tűnt a mindennapi használathoz. Nem mintha Camillában bárki is törődött volna a nevem megváltozásával – ugyanúgy Miss Pickeringtonnak, vagy egyszerűen csak tanító kisasszonynak szólítottak, mint a házasságkötésem előtt. A Roberts család azonban csak néhány napja érkezett a városba, s mivel bizonyára hallották, hogy a tanítónő a seriff felesége, értelemszerűen az asszonynevemen szólítottak, jobban mondva próbáltak volna szólítani, ha hallgattam volna rá.

Csak akkor álltam meg, amikor Margaret Reilly nevetve rám kiáltott az utca túloldaláról:

– Szólongatják, tanító kisasszony!

Kissé szégyenkezve fordultam a fiatal Mrs. Roberts felé, aki egy hétéves forma kislány kezét fogta.

– Bocsásson meg, nem hallottam… – mentegetőztem. – Miben segíthetek?

Mrs. Roberts a kislányra nézett, aztán újra énrám.

– Szeretném beíratni Maryt az iskolába. Tudom, hogy már csak egy hónap van hátra a tanévből, de otthon is járt iskolába, és a gyerektársaság is hiányzik neki…

A kislányra pillantottam.

– Szeretnél iskolába járni, Mary? – kérdeztem barátságosan.

Szeplős kis arcán tétova mosoly jelent meg, aztán habozva bólintott.

– Akkor holnap reggel szeretettel várlak. – Megsimogattam a kislány fejét, aztán az édesanyjára néztem.

– Egy füzeten és egy ceruzán kívül semmilyen felszerelést nem kell hoznia – mondtam.

Mrs. Roberts az ajka szélét harapdálta. Láttam rajta, hogy könnyekkel küzd. A kis Mary is megérezte az anyja hangulatváltozását, és riadtan pislogott fel rá.

Előreléptem, és a fiatalasszony vállára tettem a kezemet.

– Nincs semmi baj, Mrs. Roberts. Minden rendben lesz. Itt biztonságban vannak.

Gyorsan összeszedte magát, bólintott, aztán kissé erőltetett jókedvvel megkérdezte Maryt, van-e kedve máris bemenni a vegyesboltba füzetet venni, s miután a kislány lelkesen bólogatott, udvariasan elköszöntek, és már indultak is.

– Nem lehet könnyű nekik, szegényeknek – szólalt meg mellettem fejcsóválva Margaret Reilly. – A kislány talán nem is érti, mi történt, miért kellett otthagyni az otthonukat. Szólok is a lányoknak, legyenek kedvesek hozzá holnap az iskolában.

Elgondolkodva néztem a távolodó Mrs. Roberts és a kis Mary után. Egy kisebb csoporttal érkeztek Camillába, öt-hat család együtt, többségében fiatalok, néhány kisgyerekkel. Arról a vidékről érkeztek, ahol az utóbbi években egyre erősödött a feszültség az indiánok és a fehér emberek között. A vidékükön addig sem volt jónak mondható a közbiztonság, a közeli aranylelőhelyek miatt csapatostul érkeztek hozzájuk az aranyásók, akiknek a többsége nem éppen olyan ember volt, akit bárki szívesen fogadott volna szomszédjának. Ahogy az indiánokkal is egyre feszültebb lett a viszony, az egyszerű farmerek végképp nem érezték biztonságban sem magukat, sem a földjüket és a jószágaikat, amikor pedig egy márciusi éjszakán egy tanya istállókkal és csűrrel együtt porig égett, néhány fiatal család összefogott, pénzzé tették mindenüket, és elindultak észak felé, ahol, úgy hallották, biztonság és jó földek várják a telepeseket. Az asszonyok a kisgyermekekkel egyelőre a fogadóban vettek ki szobát, miközben a férfiak már birtokba vettek néhány gazdátlan mezőt a várostól valamivel távolabb, kitűzték a határokat, és nekiláttak az első házak felépítésének. Így ment ez Montanának ezen a vidékén: elég volt meggyőződni róla, hogy a kérdéses területet senki nem vallja a magáénak, s már lehetett is kimérni és használatba venni. Persze mindenkinek jól felfogott érdeke volt, hogy birtoklását mielőbb bejelentse a földhivatalnak – a postahivatalban erre a célra külön nyomtatványt is lehetett vásárolni –, különben egy későbbi vita esetén nehéz helyzetbe kerülhetett.

Gondolataimból újra hangos kiáltás rezzentett fel.

– Tanító kisasszony! Miss Pickerington! – Mr. Engel, Camilla postafőnöke is megmaradt a megszokott nevem mellett, s most a kiabálás mellett még lelkesen integetett is a hivatala elől. – Jöjjön csak, nagy híreim vannak!

Olyan büszkén és boldogan ragyogott az arca, hogy kíváncsian odasiettem hozzá.

A postahivatal bejárata mellé magas létrát támasztottak, egy fiatalember állt a tetején, és bőszen kalapálva egy nagy táblát erősített fel az ablak fölé.

Mr. Engel kihúzta magát, és színpadias mozdulattal a magasba mutatott:

– Új időszámítás kezdődik Camilla történetében! – hirdette ki.

A kiabálására mások is odagyűltek, már öten-hatan állhattuk körül a postafőnököt és próbáltuk meg kivenni, mi lehet felírva arra a nagy táblára, mert egyértelmű volt, hogy ott olvashatjuk majd a nagy szenzációt. A létra tetején a fiatalember befejezte a kalapálást, kissé hátradőlve megszemlélte művét, aztán elégedetten biccentett, és gyorsan lemászott, felfedve a táblát, amelyen ez állt:

TÁVÍRÓ ÁLLOMÁS

Táviratok feladása és fogadása

– Megérkezett hozzánk a távíró? – kiáltottam fel lelkesen, a következő pillanatban azonban már tudtam, hogy valami nincs rendjén. A tábla szerint ugyan a camillai posta immár távíró állomásként is szolgált, a távíróhoz azonban vezeték is kellett – volna. Vezeték pedig közel-távol nem húzódott Camillának még a környékén sem, s nem is hallottunk róla, hogy terveznék a kiépítését. Wings Creeket emlegették, hogy oda állítólag nemsokára elér a hálózat, meg Fort Ellist, mert a katonaságnak fontos volt, hogy gyorsan járjanak a hírek, de Camilla egyetlen ismert tervben sem szerepelt.

Mr. Engel azonban széles mosollyal bólogatott.

– Így van, tanító kisasszony. Akár már ma feladhatja az első táviratot Angliába. Hadd lássák az ottaniak is, milyen gyorsan fejlődik ez a mi vidékünk.

Értetlenül álltam – szerettem volna elhinni, amit mondott, de a józan eszem mást diktált.

– Már megbocsásson, Mr. Engel, de hogyan működhet egy távíró állomás távíróvezeték nélkül? – kérdeztem óvatosan.

A postamester nem hagyta zavartatni magát az ilyen akadékoskodástól.

– Nagyon egyszerűen – jelentette ki magabiztosan. – Tegyük fel, hogy a kisasszony táviratot akar küldeni Angliába a rokonainak. Csak be kell jönnie a postára, ahol azonnal odaadom Önnek a kitöltendő nyomtatványt. Miután kitöltötte, a szabályzat alapján ellenőrzöm, megfelel-e az előírásoknak, azután megállapítom a nemzetközi postai díjszabás alapján fizetendő díjat, Ön kifizeti, és már készen is vagyunk.

Körülöttünk néhány éltesebb camillai egyetértőn bólogatott, a fiatalabbak arcán azonban az enyémhez hasonló kétkedést láttam tükröződni.

– Különleges postai futár hozta meg a nyomtatványokat és ezt a táblát – folytatta Mr. Engel látható büszkeséggel, amiért a camillai hivatal már egy különleges futár kiküldésére is érdemesnek bizonyult.

– Igen, ezt értem – válaszoltam, nem teljesen híven az igazsághoz, ugyanis egyre kevésbé értettem a helyzetet. – De hogyan továbbítják innen a táviratomat?

– A következő postakocsi elviszi a legközelebbi olyan állomásra, ahol már távíró készülék is van – magyarázta Mr. Engel türelmesen.

Furcsa megoldás, gondoltam, de óvakodtam tőle, hogy hangosan is megjegyzést tegyek a camillai „távíró állomásra”. A következő gondolatom meg már természetesen az volt, hogy még ha a távirat kissé körülményesen indul is el Camillából, akkor is hetekkel gyorsabban eljuttathatok egy-egy rövid üzenetet a hazaiaknak, mint eddig, hiszen a leveleim általában hat hetet, sőt, nem ritkán két hónapot is úton töltöttek, mire megérkeztek Angliába.

Keddi nap volt, a legközelebbi postakocsit csütörtökre vártuk. Azonnal számolni kezdtem: ha most feladok egy sürgönyt, az holnapután már úton is lesz, és két-három napon belül biztosan eljut olyan állomásra, ahol már van távíró készülék. Fort Benton az előző ősszel már bekapcsolódott a hálózatba, a Camillában megforduló katonai őrjáratoktól hallottuk, hogy egyre gyakrabban kapják távirati úton a parancsaikat. Ha tehát Fort Bentonig eljut a sürgönyöm, onnan valószínűleg már csak egy-két napba telik, hogy Katie a kezében tarthassa Brokerlow-ban!

Másnap délután feladtam életem – s egyben Camilla történetének – első táviratát. Mindössze ennyi állt benne: „Megérkezett hozzánk a távíró. Kérlek, jelezz vissza, amikor megkapod ezt a táviratot. Nagyon jól vagyok. Csókollak mindannyiótokat. Josh.”

Mr. Engel kissé csalódottan futotta át a sorokat, gondolom, remélte, hogy valami pletyka-alapot is talál majd benne, hiszen friss házas voltam, én azonban, pontosan tudva, milyen sok kézen megy át egy ilyen üzenet, milyen sokan elolvassák majd útközben, úgy döntöttem, egyelőre csak próbát teszek, hogyan is működik egyáltalán a hírközlésnek ez a csodálatos új módja.

Levélben természetesen részletesen beszámoltam az esküvőről Katie-nek, s valamivel kevésbé részletesen a többi rokonnak és barátnak is – legelső napom férjes asszonyként gyakorlatilag levelek írásával telt. Írtam Alex Cameron szívhez szóló, megható beszédéről, amely alatt, mint később Trude elmesélte, szem nem maradt szárazon a templomban; írtam Zack Baxter koncertnek is beillő Bach-előadásáról az öreg harmóniumon; írtam az üdvrivalgásról, ami fogadott minket a templomból kilépve, aztán a nagy ünnepségről a fogadóban, amelyet Mrs. Eagles gyönyörűen feldíszített a tiszteletünkre. Aki csak élt és mozgott Camillában és környékén, mind eljött, hogy tanúja legyen a nagy eseménynek, sőt, mint néhány nappal később kiderült, a Helenában megjelenő Herald hetilap még tudósítót is küldött a helyszínre, aki aztán kéthasábos, hosszú cikkben számolt be a „megható menyegzőről, amelyen államunk két igen megbecsült, tisztelt és szeretett személyisége” kötötte össze az életét. Az ünneplés egészen hajnalig eltartott, volt zene, tánc, sok finom étel és ital, elhangzott rengeteg köszöntő – a sort természetesen Mr. Nolan és Mr. Moser nyitotta meg –, a nászajándékok pedig egy egész asztalt beborítottak a sarokban. Szebbnél szebb ágytakarókat, ágyneműket, asztalterítőket kaptunk, mellettük étkészletet, poharakat, dísztárgyakat – mint kiderült, Mr. Bartington titkos nászajándék-sarkot rendezett be a boltja elfüggönyözött hátsó részében, ahol a város népe tetszése szerint válogathatott mindenféle áru közül, amiről a boltos úgy gondolta, méltó nászajándék lehet a tanító kisasszony és a seriff esküvőjére.

Második tavaszomat töltöttem Camillában, s gyakran elgondolkodtam rajta, milyen hatalmas változások történtek az életemben az utóbbi két évben, s milyen különös a sors, hogy több mint három évtizeden át szinte semmi változatosságban nem részeltetett, utána azonban két röpke év alatt teljesen a feje tetejére állította az életemet. A két évvel korábbi tavasz a nagy tépelődések és nagy elhatározások tavasza volt, a vívódásé, jelentkezzek-e az Anglikán Egyház Missziójánál tanítónőnek Amerikába, a vadnak nevezett Nyugatra. A Misszió kedvező válasza után a kínzó bizonytalanság napjai következtek, végül a döntés: elindulok, belevágok a nagy kalandba. A kisvárosi vénkisasszony tanítónő, aki már éppen beletörődött hátralévő életének békés eseménytelenségébe, aki még Londonig sem jutott el soha, útra kelt az óceán túlpartjára, az Újvilágba…

Fiatal leányként mindig a tavasz volt a reménységem. A tavasz majd elhozza nekem is a páromat, gondoltam minden évben, újra meg újra, miközben körülöttem lassan mindenki megtalálta a szerelmét, az élete párját. Majd jövő tavasszal én is megtalálom, mondogattam magamnak kitartóan, éveken át – a tavaszok pedig jöttek és elmúltak, néha vidámak voltak, néha szomorkásak, néha érdekesek, máskor unalmasak, de a páromat soha nem hozták el nekem.

Azután eljöttek azok az évek, amikor már csak a természet újjáéledéséért, a kinyíló virágokért, a napsugár melegéért vártam a tavaszt – de már nem azt a különleges tavaszt, az én tavaszomat, míg végül örökre le is mondtam róla az utolsó otthon töltött karácsonyon, amikor életemben először egyedül ünnepeltem az Úr születését. Elfogadtam a sorsomat, tudomásul vettem, hogy most már így kell élnem – és két hónappal később az Úr egy vasárnap délutánon a kezembe adta azt az újságot, benne a cikkel, hogy az Anglikán Misszió tanítókat keres amerikai munkára…

Feladtam, hogy megtalálhatom a páromat, eljöttem Amerikába, eljöttem Camillába, és fogalmam sem volt róla, hogy három évvel korábban az óceán túlpartján a férfi, akire egész életemben vártam, hosszú évek után hozzám hasonlóan feladta, hogy megtalálhatjuk egymást – és Camillába költözött.

Most pedig immár három hete törvényes házastársak voltunk, férj és feleség, közös otthonnal, közös élettel. Boldog és mindkettőnk számára kissé szokatlan élettel – hiszen nem voltunk már fiatalok, s eddigi életünk során mindketten megszoktuk az egyedülléttel járó függetlenséget és önállóságot. Boldog játékként fedeztük fel, milyen titkolózás nélkül együtt élni, alkalmazkodni a másikhoz, alakítani a mindennapokat. Alig egy hónapja voltunk csak házasok, s az esküvőt megelőző, titokban tartott kapcsolatunk is csak az előző ősszel kezdődött, mégis mindketten úgy éreztük, mintha mindig is ismertük volna egymást. Mintha mindig is összetartoztunk volna, mintha az óceán két partján, szinte elképzelhetetlen távolságból is éreztük volna a szeretetet, ami összekötött bennünket.

Néha egészen kora hajnalig beszélgettünk, meséltünk egymásnak mindenről, amit valaha átéltünk, emberekről, akiket szerettünk vagy éppen nem szerettünk, élményekről, érzésekről, örömökről és fájdalmakról, máskor meg csak sétáltunk a hegyoldalban némán, kéz a kézben, de ugyanolyan meghitt hangulatban.

A házasság nem várt kényelmet is hozott az életembe: amióta férjhez mentem, soha nem kellett beállítanom este a kis ébresztőórámat – Lucas hajnalban kelt, s mire eljött az idő, hogy én is kinyissam a szemem, már a friss, forró kávé illata ébresztett, a fürdőkamrában pedig felmelegítve várt a mosdóvíz. Váratlan kényeztetés volt ez a hosszú évek egyedülléte után, s még váratlanabb volt, hogy Lucas a házimunkát sem tekintette kizárólagosan női feladatnak. Semmi kivetnivalót nem látott benne, hogy megfogja a seprűt, vagy kiteregesse a frissen mosott ruhát, mitöbb, még a nagymosásból is kivette a részét, és az ingéről leszakadt gombot is maga varrta vissza. A hadseregben, az Isten háta mögötti kis helyőrségekben, azután a háború zaklatott éveiben akkor volt tiszta a ruhája, ha kimosta magának, akkor volt tiszta a szállása, ha kitakarította magának, és akkor volt forró víz a mosdáshoz, ha felmelegítette magának, válaszolta, amikor rácsodálkoztam, milyen jól ért az ilyen, általában az asszonyok feladatának tartott munkákhoz.

Az esküvő utáni héten átalakítottuk, kibővítettük a tanítói házat, egy kis hálószobát építtettünk hozzá – a camillai asztalosmester által ácsolt új, kényelmes, széles ágyunk a régi kis szobában talán el sem fért volna. Úgy terveztük, megvásároljuk a házat az Anglikán Missziótól, amelynek hivatalosan a tulajdonát képezte, Alex Cameron pedig megígérte, hogy támogatólag terjeszti a kérésünket a Misszió vezetősége elé.

Lucas a seriffhivatal fölötti kis lakást is megtartotta, de csak akkor töltötte ott az éjszakát, ha „mozgalmas” éjjeli órákra volt kilátás a kocsmában. Ilyesmire szerencsére már csak ritkán került sor – a távolabbi zavargások miatt a hadsereg a mi vidékünkön is nagyobb létszámmal és sűrűbben járőrözött, aminek köszönhetően nálunk még javult is a közbiztonság. Azt beszélték, a Sas-kanyon sem az a veszélyes hely már, mint még két éve is volt, amikor Camillába tartva áthaladtunk rajta a kis karavánnal. A csavargók bandái bárhol, bármikor jól felszerelt, fegyelmezett katonai egységekbe ütközhettek, amelyek ellen semmi esélyük nem lehetett, így inkább elkerülték a vidékünket. A telepesek saját őrjárata azért továbbra is működött, sőt, egyre többen jelentkeztek, hogy szeretnének részt venni benne.

– Úgy könnyű járőrözni, hogy nincs veszély, a fiatal lányok előtt meg fel lehet vágni a járőrködéssel – mondta nevetve Alex Cameron, aki még két hétig maradt Camillában az esküvőnk után, s ez alatt a két hét alatt szinte minden estét nálunk töltött, bár sokan ugratták, biztosan jó ötletnek tartja-e, hogy állandóan a friss házasok otthonában sertepertéljen.

Az egyetlen, ami árnyékot vetett boldog napjaimra, a bizonytalanság volt, vajon az Úr gyermekkel is megajándékoz-e még bennünket. S ha igen – az áldás mellett mindjárt megjelenik a gond is: mi lesz az iskolával? Hogyan folytathatom a tanítást egy kisbaba mellett? A camillai asszonyok többsége nem feküdt sokáig a gyermekágyban, hiszen a családban és a gazdaságban is szükség volt a munkájukra, s vitték magukkal a néhány hónapos kis csecsemőket is ki a földekre – az iskolai munkánál azonban ez fel sem merülhetett. Lázasan gondolkodtam, milyen megoldást találhatnék, mert tudtam, hogy képtelen lennék feladni a tanítást, és bezárni a még csak második tanévében járó camillai iskolát.

Celia természetesen szóba jöhetett segédtanítóként, hiszen egyre jobban elsajátította a tanítói mesterséget, s a lelkesedése sem csökkent, ugyanolyan hévvel vetette bele magát a munkába minden reggel, mint azon a tavaly őszi, legelső napon, amikor bemutattam a csodálkozó gyerekeknek, csakhogy ő a megállapodásunk szerint egyetlen tanévre jött Camillába, hogy aztán az itt megszerzett tudásával majd a Fort Laramie környéki tanyák népének első elemi iskoláját kezdje vezetni. Ha onnan visszahívom, azzal egy másik iskolát ítélek legalábbis átmeneti bezárásra, miközben az egész államban alig néhány elemi iskola működik. Akkor már inkább Camillában lenne könnyebb megoldani, hogy néhány hónapra visszavonuljak a tanítástól, főleg, hogy a segítők – Rainer, Mr. Corneau, Zack Baxter, mellettük a varrónő és az asztalosmester – addig is tarthatnának foglalkozásokat a gyerekeknek, akik így nem esnének ki teljesen a tanulásból.

Tudtam persze, hogy mindez csak akkor válik valódi kérdéssé, ha a sors valóban megajándékoz gyermekkel – amire nagyon vágytam ugyan, de csak reménykedhettem benne.

Gyermekekről már azon az első éjszakán beszélgettünk Lucas-szal, amikor eldöntöttük, hogy összeházasodunk és együtt fogjuk leélni a hátralévő életünket. Tudtam, hogy ő is szeretné, ha nem csak kettőnkből állna a családunk, de nálam sokkal könnyebben elfogadná, ha kettesben maradnánk.

Hosszas vívódás után végül egy este megkérdeztem Trudét, tapasztalt bábaként mi a véleménye. A férfiak a tornácon ültek, mi ketten bent a konyhában pakoltuk el a vacsora maradványait, amikor bizonytalanul, kissé akadozva előálltam a kérdésemmel: mit gondol, ennyi idősen lehet-e még esélyem, hogy gyermekem szülessen.

Trude komoly pillantással hallgatott végig, aztán feltett néhány kérdést az egészségi állapotommal, a női dolgaimmal kapcsolatban.

– Nem hinném, hogy akadálya lenne – jelentette ki végül. – Az életkor is számít, de az egészség még sokkal fontosabb. Ha adhatok egy tanácsot, ne aggódjon túl sokat, Josh. Nem tudom, orvosilag mennyire megalapozott nézet, de én azt tapasztaltam ennyi év alatt, hogy minél jobban, minél görcsösebben akart valaki gyermeket, minél jobban aggódott, annál nehezebben sikerült teherbe esnie. Anyámnak is ez volt a megfigyelése, márpedig ő közel negyven éven át dolgozott bábaként. Nálunk, falun, nagyon fontos volt a gyermek, minden asszonytól elvárták, hogy minél előbb szüljön. Nagy nyomás nehezedett minden nőre, aki az esküvője után két-három évvel még gyermektelen volt. Sokan fordultak anyámhoz, aztán később hozzám is segítségért. Ráadásul nem is mindig az asszonyokon múlik, bár erről ritkán beszélnek…

Éreztem, hogy lángba borul az arcom, mire Trude elmosolyodott.

– Nehéz ilyesmiről beszélni, tudom, pedig kevés ennél természetesebb dolog van az életben – mondta szelíden.

Ettől persze még nagyobb zavarba jöttem, ő pedig ezt látva nem is erőltette tovább a témát, hanem gyorsan másra terelte a szót.

– Hallottam tegnap délelőtt gyakorolni Zacket a kocsmában. Olyan szépen játszott, hogy mindenki megállt, aki csak hallotta. A végén már vagy húszan is lehettünk, és csak álltunk és hallgattuk.

A hangjába hirtelen szomorkás árnyalat vegyült.

– Berlinben gyakran jártunk koncertre – folytatta halkabban. – Színházba is elmentünk, minden hónapban. Persze nem páholyba, arra nem lett volna pénzünk, de az olcsóbb helyekről is majdnem ugyanolyan jól lehetett látni és hallani mindent.

A keze megállt az elmosogatott csészékkel, amelyeket éppen visszatenni készült a polcra. Láttam, hogy könnybe lábad a szeme.

Felesleges volt megkérdeznem, hiányzik-e neki a régi otthona. Tudtam, hogy jól érzi magát Camillában, megszerette a vidéket és a lakóit, s a család anyagilag is sokkal jobban él, mint Berlinben, ahol egy kis kétszobás bérlakásban szorongtak, s annak sem tudták mindig könnyen kifizetni a bérét – a honvágy azonban így is gyakran feltámadt benne.

– Hiányzik Berlin – suttogta maga elé, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Az utóbbi időben egyre jobban hiányzik.

Felpillantott és kitörölte a könnyeket a szeméből.

– Ne értsen félre, Josh. Nagyon szeretek itt élni, Rainer is remekül érzi itt magát, és a kislányok is. Csak néha olyan jó lenne végigsétálni egy igazi utcán… kirakatokat nézegetni… beülni egy kávéházba… elmenni egy hangversenyre, felülni a lóvasútra… Tudta, hogy már évek óta működik lóvasút Berlinben? A Brandenburgi kaputól kimegy egészen Charlottenburgig…

Mélyet sóhajtott, aztán megrázta magát és újra elmosolyodott.

– Bocsásson meg, nem akartam elrontani a kedvét. Csak ez a közelgő koncert annyi emléket előhozott… De most már menjünk, csatlakozzunk a férfiakhoz, nehogy a végén még elhanyagolva érezzék magukat!

Megfordult, még egyszer megtörölte a szemét, és kisietett a tornácra.

Az esemény, amelyre Zack Trude honvágyát felébresztve gyakorolt, a várva várt koncert volt, az első igazi hangverseny Camilla történetében. A tervezett műsorban, mint Zack elmesélte, nemcsak nagy kedvencei, Mozart és Beethoven művei szerepeltek, de új kottákat is hozatott, Chopin, és egy magyar zeneszerző, Liszt műveivel, akiről még Angliában olvastam a lapokban. Mr. Eagles még plakátokat is készíttetett a nagy esemény hírével, és két legénye napokon át járta a vidéket, még Knoxville-be is elmentek, hogy Danny Lloyd fogadójában is kiszögezzék a falra a hirdetményt.

Zack szinte megszállottan készült a koncertre: minden délelőtt legalább egy órán át gyakorolt az olyankor még nagyrészt üres kocsmában. A kihallatszó zene olyan szép volt, hogy mindig odacsalta az embereket, és ahogyan Trude is mesélte, egész csoportok gyűltek össze az utcán, hogy hallgassák. Egyetlen délelőtt volt csak, amikor a hallgatóság nem hogy a tetszését nem nyilvánította, de egy óra elteltével már egyenesen tiltakozott is: az a délelőtt, amikor Zack a furcsa kis hangvilláját csendítgetve hangolta az ütött-kopott zongorát, hosszú perceken át ugyanazt a billentyűt nyomogatva a hangszeren. A monoton zenei programot ráadásul Zack monotonnak egyáltalán nem mondható szitkozódása kísérte, amelynek során válogatott szidalmakkal és átkokkal illette a „kivénhedt, már csak tűzifának jó, a zongora névre szégyent hozó” alkotmányt.

Annak a napnak a délutánján váratlanul beállított hozzám az iskolába Lotty, a camillai nyilvánosház madámja. A tanítás aznapra már véget ért, egyedül ültem a tanítói asztalnál a beadott házi feladatokba mélyedve, amikor a kopogtatás felrezzentett.

– Mrs. Weser? – néztem fel meglepetten a füzethalomból.

Lotty bejött és megállt az asztal mellett.

– A zongora ügyében jöttem – közölte csillogó szemmel. – Hallottam ma délelőtt Zacket káromkodni, miközben hangolni próbálta a zongorát, és arra gondoltam, ez az ember és ez a város most már igazán megérdemelne egy rendes hangszert, ugye egyetért velem, tanító kisasszony?

Tétova bólogatásomat látva elmosolyodott, és leült velem szemben az egyik pad tetejére.

– Gyűjtést kell indítani egy új zongorára – jelentette ki határozottan. – Az Aranyvirágba már vagy tíz éve vettem egy leselejtezett ócskaságot, de még annak is megkérték az árát, a szállításról nem is beszélve, úgyhogy tudom, egy igazán jó hangszerre másképpen nem tehetünk szert, csak ha sokan a zsebükbe nyúlnak. Én száz dollárral tudnék hozzájárulni.

Az összeg hallatán egy percre a lélegzetem is elállt – száz dollár közel másfél hónapi fizetésemnek felelt meg.

– Mire spóroljak? – vont vállat a madám az arckifejezésem láttán. – Annyi pénzem így is marad, hogy életem végéig kényelmesen megéljek belőle… Látom, nem is gondolta, hogy egy nyilvánosház ilyen jó üzlet… Pedig az, ha rendesen vezetik, jó szolgáltatást nyújtanak és nem szórják a pénzt haszontalan dolgokra. Arra gondoltam, hivatalosan a kisasszony indítaná a gyűjtést, mert a kisasszonyt az egész város tiszteli, ami rólam nemigen mondható el... Mintha az én pénzem nem lenne ugyanolyan jó pénz, mint bárki másé… Aztán, ha vettünk egy rendes zongorát, azt nemcsak a kocsmában lehetne ám használni, hanem zongoratanításra is. Elemi iskolánk már van, miért ne lehetne zeneiskolánk is?

Az utolsó mondatnál hirtelen ellágyult a hangja, és a tekintete álmodozóvá vált.

– Odahaza is volt zeneiskola… – folytatta halkan. – A patikus felesége tanította zongorázni a gyerekeket… Engem is, bár soha nem volt nagy tehetségem hozzá. Amíg az apám tönkre nem ment, minden héten legalább kétszer jártam zongoraórára…

Megrázkódott, aztán könnyedén legyintett.

– Ami elmúlt, elmúlt – mondta, és a hangja lassan visszanyerte az erejét. – Zack Baxter jó tanár, mindenki azt mondja, akinek tanítja a gyerekét énekelni az iskolában. Nos, mi a véleménye, tanító kisasszony?

Nem kellett győzködnie, azonnal igent mondtam, és másnap délután már elő is vezettem az ötletet Zacknek és a fogadósnak. Mindketten lelkesen fogadták, Zacknek még a szeme is könnybe lábadt. Megbeszéltük, hogy a koncert zárásaként fogjuk kihirdetni a gyűjtést, és a fogadóban kihelyezünk egy nagy dobozt az adományoknak. Lotty nagylelkű felajánlásáról kérésének megfelelően egyelőre nem szóltam – a madám ragaszkodott hozzá, hogy névtelenül adományozzon.

Nem sokkal később egy este ismét Rainerékhez voltunk hivatalosak vacsorára, s ahogyan a gyűjtésre és a leendő zeneiskolára terelődött a szó, elmeséltem, amit megtudtam Lotty gyermekkoráról. Korábban már kiderült, hogy Lotty ugyanabból a porosz kisvárosból származik, ahonnan Rainer, de ennél többet azóta sem tudtunk meg a madám múltjáról. Hiába ajánlotta fel neki Trude, hogy látogassa meg néha, ha szeretne egy kicsit németül beszélgetni, Lotty soha nem élt a lehetőséggel.

– A patikus felesége tanította zongorázni? – ismételte el Rainer tűnődve, aztán lassan bólintott. – Hallottam róla, hogy az előző patikusunk felesége zongoraleckéket adott jómódú családok gyerekeinek… Ha jól emlékszem anyám elbeszélésére, ő is járt hozzá néhány évig, de aztán a patikus felesége meghalt, a férje meg eladta a patikát és elköltözött. Én még kisgyerek voltam akkoriban, nem is emlékszem rájuk.

Trude, akinek ugyanazon a vidéken élt a családja, csillogó szemmel hajolt előre.

– Írok az unokanővéremnek, kérdezősködjön egy kicsit. Hátha emlékszik még valaki egy jómódú, de később tönkrement családra, ahol volt egy Charlotte nevű kislány, akit még zongorázni is taníttattak… Mert a mostani nevét, a Wesert nem ismeri otthon senki, azt már megírták. Hány éves is lehet most Lotty? Negyvenöt, negyvennyolc talán?

– Ötvenhárom – szólalt meg hirtelen Lucas, négyünk közül az egyetlen, aki járt már a nyilvánosházban. Lottynál dolgozott ugyan két kidobó, de így is előfordult, hogy nem boldogultak néhány randalírozó vendéggel, s ilyenkor a seriff segítségét kérték.

Csodálkozva fordultunk felé.

– Honnan tudod? – bukott ki belőlem a kérdés.

– Úgy két hónapja, amikor értem küldetett egy duhajkodó csapat miatt, az egyik részeg vendég mindenféle vénasszonynak elmondta őt, persze kevésbé szalonképes kifejezésekkel. Akkor felelte rá, hogy ötvenhárom évesen őt csak ne nevezze senki vénasszonynak. Majd ha a hetvenet is betölti, talán, de addig senki ne merészeljen ilyet mondani neki.

– Ha most ötvenhárom éves, akkor valamikor a húszas évek végén, vagy a harmincas évek elején járhatott zongoraórára a patikusékhoz – számolt gyorsan Trude, aztán elégedetten bólintott. – Ennyi idő még nem elég ahhoz, hogy teljesen elfelejtsenek egy családot. Biztosan vannak még, akik emlékeznek rájuk Neuruppinban.

Én is reméltem, hogy sikerrel jár a próbálkozása. Amióta csak ismertem Lottyt, főleg pedig amióta a tanúja voltam a zokogásának, amikor rájött, hogy Rainerék ugyanarról a vidékről jöttek, ahonnan ő, gyakran törtem a fejem, vajon milyen út vezethetett a békés porosz kisvárostól a camillai nyilvánosházig, és milyen megpróbáltatásokon kellett átesnie ennek a különös, de nekem az első perctől rokonszenves asszonynak.

[…]

Az „Utak és álmok” trilógia
előző kötetei

A folytatásban:

Az „Utak és álmok” trilógia első két részében („Óhaza”, „Újvilág”) megismert főhős, Josephine „Josh” Pickerington története folytatódik – újabb utakkal és újabb álmokkal. Josh, a vadnyugati kis Camilla város tanítónője életében újabb nem várt fordulatok követik egymást. Ismét hosszú útra indul, amelynek végén nagy találkozások várnak rá, s egy új küldetés is nehezedik a vállára: a gyermekek megértésre, elfogadásra, békére nevelése a Nyugatra tömegesen költöző telepesek és a Montanában ősidők óta élő indiánok közötti, véres összecsapásokba torkolló feszültség közepette…