A fordítás az alábbi kiadás alapján keszült

The White Princess

Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2013

Fordította

Todero Anna

Második kiadás

Copyright © Philippa Gregory, 2013

© Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc., 2013

Magyar Kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2013, 2024

Hungarian translation © Todero Anna, 2013, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Beryl Peters Collection / Alamy Stock Photo

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Almássy Ágnes

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-454-1

Anthonynak

SHERIFF HUTTON VÁRA,
YORKSHIRE, 1485 ŐSZE

Bárcsak távoznának tőlem az álmok! Csak ezért könyörgök Istenhez.

Rettenetes fáradtság gyötör; csakis aludni vágyom. Egész álló nap, hajnaltól alkonyatig aludni szeretnék. Mostanság egyre korábban száll le és egyre zordabb az este. Napközben csak az alváson jár az eszem. Éjjel viszont mindent megtennék, hogy ébren maradjak.

Bemegyek a szobájába, ahol csönd és sötétség honol, a spaletták bezárva, és elnézem a gyertyát, amint lassan, csöpögve leég az arany gyertyatartóban, noha ő már soha többé nem látja a fényt. A szolgák minden délben friss gyertyát gyújtanak; az órák egymás után, szép lassan elhamvadnak, noha őneki már semmit sem jelent az idő. Számára többé nem létezik az örök sötétségben, az örök időtlenségben, énrám viszont szörnyű teherként nehezedik. Egész nap azt várom, hogy leszálljon a szürke este, és meghalljam a kompletóriumra hívó harang gyászos kongását, mert akkor elmehetek a kápolnába, és imádkozhatok a lelkéért, noha ő soha többé nem hallja a suttogásomat, sem a papok csöndes kántálását.

Azután lefekhetek végre. De amikor lefekszem, nem merek elaludni, mert rettegek az álmaimtól. Őróla álmodom. Újra meg újra őt látom álmomban.

Egész nap mosolygok, mintha álarcot viselnék, elszántan mosolygok, a fogam kivillan, a szemem csillog, a bőröm megfeszül, akár a vékony pergamen. Lágyan csengő hangon beszélek, értelmetlen szavakat mondok, és olykor, ha nem kerülhetem el, még énekelek is. Este úgy zuhanok az ágyba, mintha mély vízben fuldokolnék, mintha süllyednék, és a víz birtokba venne, ringatna, akár egy sellőt, s egy pillanatra elönt a megkönnyebbülés, mintha a víz alá merülve a fájdalmam is elszivárogna, mintha a Léthe vize csobogna körülöttem, amely feledést hoz, és elvisz az álom barlangjába; de aztán jönnek az álomképek.

Nem a haláláról álmodom – borzalmas lidércnyomás volna, ha látnám, amint elesik a harcmezőn. Sosem álmodom a csatáról, nem látom a végső rohamot, amelyet egyenesen Tudor Henrik testőrsége ellen indított. Nem látom őt, amint kardcsapásokat osztva tör utat magának. Nem látom Thomas Stanley seregét, amint lezúdul a dombról, ő pedig ott vergődik a lovak patái alatt, miután leesett a lováról, kardot tartó karja megsebesült, és a kegyetlen lovasroham viharában egyre csak azt kiáltja: „Árulás! Árulás! Árulás!” Nem látom, amint William Stanley felveszi a földről a koronáját, és egy másik férfi fejére teszi.

Nem erről álmodom, és ha másért nem is, ezért köszönettel tartozom a Jóistennek. Nem, ezek a gondolatok napközben járnak a fejemben, s hiába is próbálnék szabadulni tőlük. Miközben sétálok és a szokatlan hőségről, az aszályról vagy a rossz termésről csevegek, ezek az átkozott képek cikáznak az elmémben. Éjszakai álmaim azonban még ennél is sokkal fájdalmasabbak, mert olyankor azt álmodom, hogy a karjában tart, és csókkal ébreszt. Azt álmodom, hogy egy kertben sétálunk, és a jövőnket tervezgetjük. Azt álmodom, hogy az ő gyermekét hordom a szívem alatt, meleg keze rásimul gömbölyödő hasamra, boldogan mosolyog, én pedig megígérem neki, hogy fiunk lesz, világra hozom a fiút, akire szüksége van, a York-ház fiát, Anglia fiát, a mi kettőnk fiát.

– Arthurnak fogjuk hívni, mint a cameloti Arthurt, ő lesz Anglia második Arthurja – mondja.

Azután arra riadok fel, hogy az egész csak álom volt, és a fájdalom, amely ilyenkor belém hasít, napról napra elviselhetetlenebb. Könyörgök Istenhez, hogy vegye el az álmaimat.

Drága Elizabeth lányom!

Szívemben és imáimban veled vagyok, kedves gyermekem; de most végre itt az ideje, hogy eljátszd a királyné szerepét, minthogy erre születtél.

Az új király, Tudor Henrik elrendelte, hogy jöjj hozzám a londoni Westminster-palotába, és hozd magaddal testvéreidet és unokatestvéreidet. Tudnod kell, hogy Henrik nem bontotta fel az eljegyzéseteket. Arra számítok, hogy minden úgy lesz, ahogy megállapodtunk.

Tudom, hogy nem ebben reménykedtél, drágaságom; de Richard meghalt, és életednek ez a része véget ért. Henrik a győztes, a mi feladatunk pedig most az, hogy elérjük, az ő felesége és Anglia királynéja légy.

Egy másik dologban is engedelmeskedned kell nekem: mosolyognod kell, boldognak kell látszanod, amint a jegyeséhez induló menyasszonyhoz illik. Királyi hercegnőnek születtél, és sok-sok bátor asszony leszármazottja vagy. Emeld fel a fejed és mosolyogj, drágaságom! Magam is mosolyogva várlak.

Szerető anyád,

Erzsébet

özvegy királyné

Tüzetesen tanulmányozom a levelet, mert anyám sosem volt különösebben egyenes természetű asszony, nála minden szó sokféle jelentést hordoz. Gondolom, borzongó izgalommal tölti el, hogy ismét közel kerülhetünk az angol trónhoz. Anyám legyőzhetetlen; láttam már a porba tiporva, de soha nem alázkodott meg, még akkor sem, amikor megözvegyült, és kis híján beleőrült a fájdalomba.

Azonnal megértem, miért kéri tőlem, hogy színleljek boldogságot, felejtsem el, hogy a férfi, akit szerettem, meghalt, jelöletlen sírban fekszik, és családunk jövője érdekében egyezzem bele a szerelmem ellenségével kötendő házasságba. Tudor Henrik az egész ifjúságát várakozással töltötte, azután áthajózott Angliába, csatát nyert, legyőzte a törvényes királyt, az én Richardomat, és most én is, akárcsak Anglia, a hadizsákmány része lettem. Ha Richard győzött volna Bosworth-nél – és ugyan kinek fordult meg a fejében, hogy netán vereséget szenved? –, most az ő szerető felesége és királynéja lennék. De lekaszabolták az árulók, akiket ő maga hívott a zászlaja alá, akik esküt tettek, hogy az ő oldalán fognak küzdeni; így hát nekem Henrikhez kell hozzámennem, és mindörökre feledésbe merül az a csodálatos tizenhat hónap, amikor Richard szeretője voltam, az udvartartása úrnője, ő pedig az én boldogságom. Sőt éppen abban kell reménykednem, hogy mindenki elfelejti, és nekem magamnak is el kell felejtenem.

A nagy Sheriff Hutton-i vár kapujának boltíve alatt állva olvasom anyám levelét, aztán megfordulok, és elindulok a nagyterem felé, ahol középen ég a tűz, a meleg levegő enyhe füstszagot áraszt. Gombóccá gyűröm a papírt, és bedobom a lángoló fahasábok közé, aztán figyelem, ahogy elég. Minden szónak, ami Richard iránti szerelmemmel kapcsolatos, minden ígéretemnek így kell elhamvadnia. És egyéb titkokat is őriznem kell, kiváltképpen egyet. Fecsegő hercegnőként nőttem fel egy nyitott szellemű udvarban, ahol bármit gondolhatott, mondhatott, írhatott az ember; de az apám halála óta eltelt években megtanultam, hogy úgy titkolózzak, mint valami kém.

A szemembe könnyeket csal a füst, de tudom, hogy nincs értelme sírni. Megdörzsölöm az arcomat, aztán elindulok a nyugati torony tetején lévő tágas helyiségbe, amely a gyerekek tanuló- és játszószobájául szolgál. Tizenhat éves húgom, Cecily énekel a kicsikkel ma délelőtt, hallom a hangjukat meg a dob ütemes pergését, amint felfelé mászom a kőlépcsőn. Amikor kinyitom az ajtót, abbahagyják az éneklést, majd arra kérnek, hallgassam meg a szerzeményüket, egy rondót. Tízéves Anne húgomat kislány kora óta a legjobb énekmesterek tanították, tizenkét éves kuzinunknak, Margaretnek erős hangja van, tízéves öccse, Edward pedig lágy szoprán hangon dalol, akár egy fuvola. Meghallgatom őket, azután tapssal köszönöm meg az előadást.

– Híreket hoztam nektek – jelentem be.

Edward Warwick, Margaret kisöccse felemeli a palatábla fölé hajoló nagy fejét.

– Nem nekem? – kérdi kétségbeesetten. – Nem Teddynek hozott híreket?

– Neked is, meg a nővérednek, Maggie-nek és Cecilynek meg Anne-nek. Mindenkinek. Amint tudjátok, Tudor Henrik győzött a csatában, és ő lesz az új angol király.

Ezek itt mind királyi gyermekek; az arcuk bánatos, de elég jól neveltek ahhoz, hogy egyetlen szóval se fejezzék ki a nagybátyjuk, Richard veresége fölött érzett fájdalmukat. Várják, milyen hírekkel szolgálok még.

– Az új uralkodó, Henrik jó királya lesz hűséges népének – mondom, és közben utálom magamat, amiért papagájként ismétlem meg mindazt, amit Sir Robert Willoughbytól hallottam, amikor átadta nekem anyám levelét. – Minket, a York-ház gyermekeit pedig Londonba hívott.

– De hát ő lesz a király – állapítja meg Cecily.

– Hát persze, hogy ő lesz a király! Ki más lenne? – teszem fel óvatlanul a kérdést. – Természetesen ő. Különben is, ő nyerte el a koronát. Most pedig helyreállítja a jó hírünket, és elismer minket mint York hercegnőit.

Cecily durcás arcot vág. A csata előtti hetekben Richard király hozzáadta őt egy Ralph Scrope nevű jelentéktelen alakhoz, nehogy Tudor Henriknek Cecilyre essen a választása, ha már engem nem vehet feleségül. Cecily, hozzám hasonlóan, a York-házból való királyi hercegnő, így hát bármelyikünkkel köt is házasságot egy férfi, attól kezdve jogot formálhat a trónra. Az én ázsióm azonban jelentősen csökkent, amikor szárnyra kapott a hír, hogy Richard szeretője lettem, majd pedig Richard Cecilyt is lealacsonyította azzal, hogy rangján aluli házasságra ítélte. A húgom most azt állítja, hogy a házasságát nem hálták el, ő semmisnek tekinti, és anyánk majd intézkedik az érvénytelenné nyilvánításáról; de minden valószínűség szerint mégiscsak Lady Scrope-nak kell őt tekinteni, egy legyőzött York-párti férfi feleségének, és hiába kapjuk vissza királyi címeinket, hiába leszünk ismét hercegnők, Cecily kénytelen lesz megtartani új nevét és szégyenét, még akkor is, ha manapság a kutya sem tudja, ki az a Ralph Scrope.

– Tudja, nekem kellene királynak lennem – rángatja meg a tízéves Edward a ruhaujjamat. – Én vagyok a következő a sorban, nem?

Felé fordulok.

– Nem, Teddy – mondom kedvesen. – Te nem lehetsz király. Igaz, hogy a York-házból való fiú vagy, és Richard bácsikád valamikor téged nevezett ki örökösének; de ő időközben meghalt, és most Tudor Henrik lesz az új király. – Érzem, hogy megremeg a hangom, amikor kimondom, hogy „meghalt”, így hát még egyszer nekifutok. – Richard meghalt, ezt te is tudod, Edward, ugye? Megértetted, hogy Richard bácsikád nincs többé? És te már nem vagy az örököse.

Olyan üres tekintettel mered rám, hogy az az érzésem támad, egy szót sem értett mindabból, amit mondtam, aztán könnyek gyűlnek nagy, mogyoróbarna szemébe, elfordul, és tovább rajzolgatja a görög ábécé betűit a palatáblájára. Egy pillanatig elnézem barna haját, és arra gondolok, hogy én is ugyanilyen néma, állatias fájdalmat érzek. Csak éppen nekem megparancsolták, hogy egész nap mosolyogva csacsogjak.

– Nem képes felfogni – súgja oda nekem Cecily, hogy a kisfiú nővére, Maggie ne hallja. – Pedig már százszor elmondtuk neki. Olyan ostoba, hogy egyszerűen nem hiszi el.

Maggie-re pillantok, aki csöndesen üldögél az öccse mellett, segít neki megrajzolni a betűket, s arra gondolok, hogy úgy látszik, én is olyan ostoba vagyok, mint Edward, mert én sem tudom elhinni. Richard az egyik percben még Anglia legnevesebb embereiből álló, legyőzhetetlen serege élén vonult, a következő percben pedig már azt a hírt hozták, hogy elesett, és három bizalmas barátja úgy nézte végig halált hozó, reménytelen lovasrohamát, mintha csak lovagi tornát figyelnének egy szép, verőfényes napon; mintha ők csak nézők volnának, Richard pedig merész bajvívó, és az egész csata csak játék volna, amely így is, úgy is végződhet – éppen csak fogadást nem kötöttek a kimenetelére.

Megrázom a fejemet. Ha arra gondolok, amint egyedül lovagol az ellenségei felé, mellvértje alatt, a szíve fölött az én kesztyűmmel, megint csak elsírom magam; márpedig anyám rám parancsolt, hogy mosolyogjak.

– Tehát Londonba megyünk! – jelentem be, mintha örömmel töltene el ez a kilátás. – Az udvarba! És megint anyánkkal fogunk élni a Westminster-palotában, és a kishúgaink, Catherine és Bridget is újra velünk lesznek.

Clarence hercegének két árvája erre felkapja a fejét.

– És mi hol fogunk lakni Teddyvel? – kérdezi Maggie.

– Lehet, hogy önök is velünk laknak majd – felelem derűsen. – Remélem, így lesz.

– Hurrá! – örvendezik Anne, miközben Maggie halkan elmagyarázza Edwardnak, hogy Londonba megyünk, és Yorkshire-tól egészen a fővárosig lovagolhat a póniján, mint egy páncélos lovag. Cecily megfogja a könyököm, és félrevon. Az ujjai erősen szorítják a karomat.

– És veled mi lesz? – kérdezi. – Feleségül vesz a király? Hajlandó szemet hunyni afelett, amit Richarddal műveltél? Mindent elfelejtenek?

– Nem tudom – felelem, és arrébb húzódom. – Ami pedig minket illet, senki nem művelt semmit Richard királlyal. Te, húgom, kiváltképpen nem láttál semmit, és nem mondasz semmit. Mindannyian tudni szeretnénk, hogy Henrik feleségül vesz-e. De a választ csak ő ismeri. Vagy inkább ketten ismerik: ő meg az anyja, az a vén banya, aki azt képzeli, hogy mindenkinek parancsolhat.

A NAGY ÉSZAKI ÚTON,
1485 ŐSZE

Az enyhe szeptemberi időben jól haladunk dél felé. Közlöm is a kíséretünkkel, hogy nincs okunk sietni. Süt a nap, meleg van, mi pedig mindig csak rövid szakaszokat teszünk meg, mert a kisebb gyerekek pónin lovagolnak, és pár óránként pihenniük kell. Én férfi módjára ülöm meg sárga lovamat, amelyet Richardtól kaptam, hogy ott lehessek mellette, ha vadászni megy, és örülök, hogy útnak indultunk, elhagytuk a Sheriff Hutton-i várat, amelyet annak idején Greenwich vetélytársának szántunk, elhagytuk a kerteket, ahol hajdan Richarddal sétálgattunk, a nagytermet, ahol a legkiválóbb zenészek muzsikáltak a táncosoknak, és a kápolnát, ahol Richard megfogta a kezem, és ígéretet tett, hogy mihelyt visszatér a csatából, feleségül vesz. Minden nappal egy kissé távolabb kerülök ettől a helytől, és remélem, hogy lassan az emlékeim is halványulni kezdenek. Igyekszem lehagyni az álmaimat, de azok egyre csak ott nyargalnak a nyomunkban, akár az elűzhetetlen kísértetek.

Edwardot izgalommal tölti el az utazás, élvezi a Nagy északi út szabadságát, és tetszik neki, hogy az emberek mindenfelé kiállnak az út mellé, és nézik, mi maradt a Yorkok királyi családjából. Valahányszor megáll a kis menet, az emberek odajönnek, áldást kiáltanak ránk, és leveszik a kalapjukat Edward, az egyetlen York-házi örökös, az egyetlen York-házi fiú előtt, pedig tudják, hogy a házunk vereséget szenvedett, és új király kerül a trónra: egy senki által nem ismert walesi, egy idegen, akit senki se hívott, mégis átkelt a csatornán Bretagne-ból, Franciaországból, vagy ki tudja, honnét. Teddy szívesen ábrándozik arról, hogy ő a törvényes király, és most éppen a koronázására tart Londonba. Ha kisvárosokon haladunk át, biccentget a fejével, integet, lekapja a sapkáját, és mosolyog, amikor az emberek kitódulnak a házaikból meg a boltjaikból. Bár nap mint nap elismétlem neki, hogy az új király, Henrik koronázására megyünk, azonnal megfeledkezik róla, amint valahonnan meghallja a családja csatakiáltását: „À Warwick! À Warwick!”

A Londonba érkezésünk előtti estén Maggie, a nővére odajön hozzám.

– Beszélhetnék önnel, Elizabeth hercegnő?

Rámosolygok. Szegény lánynak gyermekágyban halt meg az anyja, így aztán az öccse számára Maggie volt az apa és az anya egy személyben, és még alig nőtt ki a rövid ruhácskákból, már őt tekintették a ház úrnőjének. Maggie apját, George-ot, Clarence hercegét a Towerben végezték ki apám parancsára, anyám biztatására. Maggie soha nem adja jelét neheztelésének, bár a nyakában mindig ott lóg egy medál anyja hajfürtjével, a csuklóján pedig apja emlékére egy kis hordó alakú függővel díszített karkötőt visel. Ő már tizenkét évesen tudja, hogy a trón közelében mindig veszedelmes az élet. A York-ház úgy falja fel a kicsinyeit, mint egy eszelős macska.

– Tessék, Maggie.

– Aggódom Teddy miatt – mondja, és a homloka ráncokba gyűrődik.

Várom a folytatást. Maggie odaadó testvér.

– Aggódom a biztonságáért.

– Mitől fél?

– Ő az egyetlen York-házi fiú, az egyetlen örökös – mondja bizalmasan. – Természetesen vannak más Yorkok is, nagynénénk, Suffolk hercegnéje, Elizabeth gyermekei; de Teddy az egyetlen, aki életben van a York fiúk, vagyis az ön apja, Edward, az én apám, Clarence hercege és nagybátyánk, Richard király fiai közül. A többiek mostanra mind meghaltak.

Érzem, hogy a név hallatán megszólal bennem a fájdalom ismerős hangja, mintha gyötrelmesen feszesre hangolt lant volnék.

– Igen – mondom. – Igen, mostanra mind meghaltak.

– A három York fiú fiai közül egyedül Edward maradt életben.

Tétova tekintetet vet rám. Senki sem tudja, mi történt a fivéreimmel, Edwarddal és Richarddal, akiket utoljára a londoni Garden Tower ablakából láttak integetni. Senki sem tudja pontosan, de mindenki úgy hiszi, hogy meghaltak. Én senkinek sem árulom el, amit tudok, bár nem is tudok valami sokat.

– Elnézést – mondja Maggie zavartan. – Nem akartam felzaklatni…

– Semmi baj – mondom, mintha könnyedén tudnék a fivéreim eltűnéséről beszélni. – Attól tart tehát, hogy Tudor Henrik a Towerbe záratja az öccsét, ahogy Richard király tette a fivéreimmel? És többé ő sem jön ki onnan?

Maggie a szoknyáját babrálja.

– Még azt sem tudom, helyes-e a részemről, hogy elviszem Londonba! – kiált fel. – Nem lenne jobb, ha hajóra szállnánk, és Margit nénénkhez vinném Flandriába? Csak azt nem tudom, hogyan intézhetném el. Nincs pénzem, hogy hajót béreljek, és azt sem tudom, kitől kérhetnék. Ön szerint ezt kellene tennünk? El kellene vinnem innen Teddyt? Margit nénénk a York-ház iránti szeretettől vezérelve befogadná, és vigyázna rá. Ezt kellene tennünk? Ön szerint hogyan tudnánk hajóra szállni?

– Henrik király nem fogja bántani – nyugtatom meg. – Egyelőre legalábbis biztosan nem. Talán később, amikor már szilárdan ül a trónján, és az emberek nem figyelik árgus szemekkel, és nem kérdezgetik egymástól, vajon mire készül. De az elkövetkező hónapokban inkább arra fog törekedni, hogy mindenhol barátokat szerezzen. Megnyerte a csatát, most meg kell nyernie az országot. Nem elég megölni az előző uralkodót, a népnek ki kell kiáltania őt királynak, és meg kell koronázni. Nem fogja megkockáztatni, hogy sérelmet okozzon a York-háznak és a híveinknek. Hiszen szegénynek még engem is feleségül kell vennie, hogy mindenkinek kedvére tegyen!

Maggie elmosolyodik.

– Ön igazán elragadó királyné lesz! Gyönyörű királyné! És akkor biztos lehetek majd benne, hogy Edwardnak nem esik bántódása, mert ön a gyámsága alá veszi, ugye? Ön vigyáz majd rá, ugye? Ön tudja, hogy Edward senkire nem jelent veszélyt. Mindketten hűségesek leszünk a Tudor-dinasztiához. Mindketten hűségesek leszünk önhöz.

– Ha valaha királyné lesz belőlem, megvédem Edwardot – ígérem. Azon tűnődöm, hány élet függ attól, hogy rá tudom-e venni Henriket, állja a szavát, és ne bontsa fel az eljegyzést. – De szerintem addig is velünk jöhetnek Londonba. Anyám mellett biztonságban leszünk. Ő tudja, mit kell tenni. Neki már kész terve van.

Maggie tétovázik. Az anyja, Isabel és az én anyám haragban voltak, ráadásul őt Richard felesége, Anne nevelte fel, aki halálos ellenségének tekintette és gyűlölte anyámat.

– Gondoskodni fog rólunk az édesanyja? – kérdezi szinte suttogva. – Kedves lesz Teddyhez? Mindig azt hallottam, hogy ő a családunk ellensége.

– Nem haragszik sem önre, sem Edwardra – mondom megnyugtatóan. – Ön az unokahúga, Edward az unokaöccse. Valamennyien a York-házhoz tartozunk. Ugyanúgy fogja oltalmazni önöket, mint minket, a saját gyermekeit.

Maggie megnyugodott, bízik bennem, én pedig inkább nem emlékeztetem, hogy anyámnak volt két saját fia, Edward és Richard, akiket az életénél is jobban szeretett – és mégsem tudta őket megvédeni. Vajon hol van most a két öcsém? Senki sem tudja.