LACZKÓ ZSUZSA

TÚL A NEGYVENEN

ÚTI ÉLMÉNYEK, ÚTI KALANDOK NEGYVEN ORSZÁGBAN

Könyv Guru

Budapest, 2024

Régi vágyam, hogy megosszam másokkal kedvenc úti élményeimet. Naplót vezetek a külföldi útjaimon, hogy visszaidézhessem azokat a pillanatokat is, amelyeket az emlékezetem kirostált. Ez tehát nem afféle hasznos útikönyv, hanem inkább amolyan sztorizós élménybeszámoló – utazásaim kellemes, vicces vagy éppen izgalmas, esetleg kínos történeteit mesélem el.

Aki a cím alapján arra következtet, hogy ez a könyv egy életközépi válságban szenvedő nőről szól, aki kétségbeesetten próbálja megőrizni fiatalságát és pánikol az öregedéstől, az téved. A negyven ugyanis nem életkort jelöl, hanem azoknak az országoknak és a hozzájuk tartozó önálló szigeteknek a számát, ahova eddig sikerült eljutnom.

Imádok utazni, új országokat, városokat felfedezni, természeti helyeken barangolni, idegen kultúrákkal ismerkedni. Az elbeszéléseim megtörtént eseményeken alapulnak, de néhol kicsit kiszíneztem, átalakítottam az emlékeket, néha karikírozva, eltúlozva azokat, szabadjára engedve a fantáziámat.

Ennek a könyvnek nincs lineárisan haladó cselekménye, mint a regényeknek, ezért nyugodtan lehet ide-oda ugrálni a fejezetek között, válogatni, szemezgetni az olvasó éppen aktuális hangulatához illő sztorikból. Aki pedig az internet segítségével képekkel, videókkal is kiegészíti az olvasottakat, annak igazi virtuális utazásban lehet része.

TÚL A NEGYVENEN

Kedves Olvasók!

I. rész  Úti élmények

1. HEGYEK KÖZÖTT, VÖLGYEK KÖZÖTT ZAKATOL A VONAT

Hiányzó hálókocsival Firenzébe

Északolasz ámokfutás

Az ír partokon

Citromligetek közt

Krakkói hajnal

Diocletianus városában

Baltikumi kalandozások

A „mi fiunk”

Dominózzunk!

Átszáguldunk Hollandián

Cseh sörök és csontok

Utazás pontokkal

Alex elalszik Nürnbergben

Piros lámpák Amszterdamban

2. AUTÓZUNK

A szlovén szerpentinek

Az égbe törő toszkán tornyok városa

Bírságot fizetünk Litvániában

A Brněnská přehrada

Libegő Lachtalban

Dugók és fagyok

Nyári hógolyócsata a Großglockneren

Hótorlaszok a magyar autópályákon

Minósz király labirintusában

A rodoszi pillangók

Az ezerablakos albán város

Szkander bég városától Tiranáig

3. REPÜLNI JÓ (ÁM NÉHA KICSIT MACERÁS)

Finn télből a ciprusi tavaszba

Tanítvány a repülőn

Az első debreceni repülés

Nyitvatartás szovjet módra

24 ezer forint, maradhat?

Bergamo reggeltől estig

4. „HAJÓZZ KI A BIZTOS ÖBÖLBŐL!”

Az első hajóút Pozsonyba

Kalandok a Krím félszigeten

Megpróbáltatások a szárnyashajón

Ribizlibor a Balti-tengeren

Éjszaka a svéd hajón

Tutajozás a Dunajecen

5. BUSZON, BICIKLIN, GYALOG

Nápolyi káosz

A skót whisky visszaüt

Koncert a barlangban

Görög menetrendetlenség

Dán kalandozások

Biciklitúra Krétán

Alex villamost vezet

Félelem a párizsi metrón

Tuk-tuk és dolmuş

Hegymászás a Tátrában

6. AMIKOR A SORS ÁTÍRJA AZ ÚTITERVÜNKET

Lassítósztrájk Máltán

Portugál sztrájk, magyar vasút

Hóvihar Hollandiában

Lavina Ausztriában

Erdőtűz Szicíliában

Egy plusznap Oslóban

Sztrájkoló olaszok

Elvergődünk Genovába

7. ÁLL AZ ALKU?

A tunéziai bazárban

Bunda a hőségben

Albán szamár fából

Tájjellegű ajándékok

Holland sajtvásár

Ökörfej a piacon

Küzdelem a sirályokkal

Olcsó lazacnak is jó a húsa

8. (NE) ÁLLJ SZÓBA IDEGENEKKEL!

Galád pénzváltók

Barátságos thaiföldiek

Rántott hús Berlinben

Kézzel-lábbal olaszul

Koszovói kislány

Egy szószátyár angol

A sört hozó belga

Idegeneknél Leningrádban

9. MINT A MESÉBEN

Petrodvoreci varázs

Szlovénia ékköve

Hallstatti romantika

Flamand csodák

Elzász ékszerdoboza

Luxemburgi kiruccanás

A Mikulás birodalmában

Tulipánok közt

Csontváry nyomában

A katedrálisok csodái

A Fekvő Buddha lábánál

10. ELTÉVEDTÜNK!

Katonák a berlini falnál

GPS nélkül Lengyelországban

Ellentétek a mosoly országában

A motyogó buszsofőr

Két kiállításmegnyitó egyszerre

11. SZESZÉLYES ÉVSZAKOK

Eső északon, hó délen

Változékony Britannia

Ezt már a cipőm se bírta

Napozókosarak Warnemündében

Fázó törpék Wrocławban

Tátrai jégvarázs

Gyerekkori álmom, a Csorba-tó

Pünkösdi hidegek

Esős Hollandia

Bőrig ázva a monszunban

12. A CIVILIZÁCIÓ NYÜZSGÉSE VAGY A TERMÉSZET CSÖNDJE?

A finn természet varázsa

A plitvicei vízesések

Nudistastrand Trogirban

Salzburgi sokk

Škofja Loka-i idill

Az angol történelem egy szeletkéje

Az avoni hattyú nyomában

Csavargások Skóciában

13. A LÁTSZAT NÉHA CSAL

A pisilő kisfiú

Osztrák paella

Luxus a farmon

Kívül ronda, belül szép

Csoda a pusztában

Lógunk az ír óráról

14. ELSZALASZTOTT LEHETŐSÉGEK

A megosztott Ciprus

Nem mentünk át Albániába

A Tivoli körhintája alatt

Nem lettünk besózva

Se víziejtőernyő, se teve

Kialudt a vörös lámpa

Porto megvár

Kifogták a bécsi szelet a vitorlámból

Navigli forgataga

A Bernina expressz – kívülről

Se ösvény, se hajó

15. CIKIS HELYZETEK

A félreértett távirat

Veszélyes a magyar nyelv

Bemászunk a várromhoz

Meglógtunk az étteremből

Szakadt gatyában Evorában

És szakadt cipőben Brüsszelben

Piros a lámpa

Egy fiatalember kalandjai Pattaján

Sztriptízbár Patpongban

Ne mutasd a sarkadat!

Esti séta Leccóban

Sör a bőröndben

Péntek tizenharmadika a finneknél

16. ENNI JÓ

Fogyókúra Broadstairsben

Éhkoppon a londoni pályaudvarokon

Édeskömény Bécsben

Paszta sutta!

A dublini mesterszakács

Haggis, a skót hurka

Menza, másképp

Szuvlaki és retsina

Szembejövök magammal

Egy indiai Máltán

Kebab egy olasz faluban

Igazi pizza Albertónál

Borkóstoló az Etnán

Csevapcsicsa Franciaországban

Megküzdünk a pálcikával

Elettük a menyasszony ebédjét

Szeretjük a svédasztalokat

Tapas és paella

A ciprusi meze

Törökországi finomságok

II. rész  LEVELEK BARÁTNÉMNAK

LEVELEK SVÁJCBÓL (2003)

1. levél  Zürich, Rajna-vízesés, Sion

2. levél  Tavak partján, szurdok mélyén

3. levél  Tell Vilmos nyomában

4. levél  Sankt Gallen-i kaland

LEVELEK PORTUGÁLIÁBÓL (2014)

1. levél  Lisszaboni életérzés

2. levél  A csodák világából

3. levél  Vonatozunk, vonatozunk

4. levél  Irány az óceán!

LEVELEK SVÉDORSZÁGBÓL (2014)

1. levél  Uppsala szépségei

2. levél  Időutazás a múltba

3. levél  Stockholmi séta

4. levél  Távol a civilizációtól

LEVELEK NÁPOLYBÓL (2015)

1. levél  Délolasz forgatag és a festői Capri

2. levél  A békés óriás tetején és újabb időutazás a múltba

3. levél  Sorrentói emlék

4. levél  A kétarcú Nápoly

LEVELEK RÓMÁBÓL (2016)

1. levél  Érkezés az örök városba

2. levél  Kedvenc helyeink felkeresése

3. levél  Vatikán és más csodák

4. levél  Kiruccanás a tengerhez

LEVELEK BERLINBŐL (2018)

1. levél  Ugyanaz, mégis más

2. levél  Kelet és Nyugat találkozása

3. levél  A múlt és a jelen csodái

4. levél  Naplemente a Reichstag kupolájából

LEVELEK MÁLTÁRÓL (2019)

1. levél  Újra a lovagok szigetén

2. levél  Még egy kis időutazás

3. levél  Hajózás Gozóra és a Kék lagúnához

4. levél  Málta Három Városa egy nap alatt

LEVELEK MILÁNÓBÓL (2019)

1. levél  A templomok temploma

2. levél  Menekülés a nagyvárosi hőségből

3. levél  Milánó Sohója és a jövő lakóházai

LEVELEK GENOVÁBÓL (2019)

1. levél  Tengerparti nyárutó

2. levél  Cinque Terre csodái

3. levél  Boccadasse hangulata

LEVELEK CIPRUSRÓL (2022)

1. levél  Újra a szerelem szigetén

2. levél  Átsétálás az egykor tiltott zónába

3. levél  Fel a buszra, le a buszról

LEVELEK FINNORSZÁGBÓL (2022)

1. levél  Visszatérés Helsinkibe

2. levél  Áthajózunk Tallinnba

3. levél  Kirándulás a múltba

KEDVES OLVASÓK!

„Az utazás nem abban a pillanatban kezdődik, amikor útnak indulunk,
és nem akkor fejeződik be, amikor célba érünk. A valóságban sosem ér véget,
mert emlékezetünk szalagja tovább forog bennünk.”

(Ryszard Kapuściński)

Aki a cím alapján arra következtet, hogy ez a könyv egy életközépi válságban szenvedő emberről (pláne nőről!) szól, aki kétségbeesetten próbálja megőrizni fiatalságát és retteg az öregedéstől, az téved. Bár magam is (jóval) túl vagyok a negyedik ikszen, most nem erről van szó. A negyven ugyanis nem éveket jelöl, hanem azoknak az országoknak és a hozzájuk tartozó önálló szigeteknek a számát, ahova eddig sikerült eljutnom.

Imádok utazni! Bár, ha teljesen őszinte akarok lenni, ez így nem pontosan fedi a valóságot. Magát az úton levést nem igazán szeretem, mert a közlekedési formák közül nem mindegyik nekem való. A buszozást gyerekkorom óta nem bírom: émelygek, hányingerem van még sík terepen is. Ezért igazi „buszfóbiám” alakult ki. Kocsiban egy fokkal jobb a helyzet, felnőtt koromra szinte kinőttem a rosszulléteket, de a hosszú utak megtétele szűk helyre beszorulva nem igazán gerinckímélő megoldás, egyre kevésbé tűröm.

A hajózásról is érdekes, kissé felemás élményeim vannak. A tenger tajtékos hullámain száguldó szárnyashajókat inkább mellőzöm az eddigi tapasztalataim alapján. A lassan sikló, nagy tengerjárókat szeretem. Élvezem, hogy egy mini, zárt világban létezhetek, vásárolni, enni-inni, sőt táncolni is lehet, ha ahhoz van kedvem. Szeretném kipróbálni a hosszabb, kabinban alvós hajóutakat is, mert eddig ez kimaradt az életemből.

Vonattal kimennék a világból! Élvezem az ablak előtt elsuhanó tájakat, a monoton zakatolás elringat. Különösen kedvelem a kényelmes ülésekkel ellátott, tiszta és percnyi pontossággal közlekedő járműveket például Svájcban vagy Hollandiában. A repülés is nagyon tetszik, talán ez a kedvencem. Nem tudok betelni a „tejszínhabkupacokra” emlékeztető felhők látványával, amelyeket fentről világít meg a nap. A felszállás és leszállás előtti pillanatok gyomrot bizsergető érzését is örömmel élem át újra és újra.

Szeretek felfedezni új országokat, városokat, barangolni természeti helyeken, ismerkedni idegen kultúrákkal. Kevés jobb dolog létezik számomra, mint amikor egy tartalmas, élményteli nap végén egy étteremben, kisvendéglőben vagy akár a szállásunk teraszán a párommal megbeszéljük a látottakat, az átélt élményeket, s közben helyi sört vagy bort kortyolgatunk.

Régóta készülök arra, hogy valamilyen módon megosszam másokkal kedvenc úti élményeimet. A legtöbbször naplót vezetek a külföldi útjaimon, hogy visszaidézhessem azokat a pillanatokat is, amiket az emlékezetem kirostált. Persze nem afféle hasznos útikönyvet szeretnék írni, hisz abból bőven akad. Nem akarok senkit történelmi, földrajzi adatokkal untatni, a számokról nem is beszélve. Olyan borzalmas a számmemóriám, hogy semmilyen telefonszámot, évszámot nem bírok megjegyezni, csak ha életbevágóan fontos, de akkor is csak rövid ideig.

Ez a könyv inkább amolyan sztorizós élménybeszámolónak készült, kellemes, vicces vagy éppen izgalmas, esetleg kínos pillanatokat mesélek el utazásaimról. Én szívesen olvasok ilyeneket, remélem, más is így van ezzel. Annak idején jókat derültem például Fehér Klára utazási élményein…

„Egy szavakból épült világ soha nem lehet igazi” – vallja Gunter Gerlach német író. Én úgy értelmezem a szavait, hogy az alkotó – bár igyekszik a valóságot bemutatni – szabadjára engedi fantáziáját. Az én elbeszéléseim is megtörtént eseményeken alapulnak, élő szereplőkkel, akiknek megváltoztattam a nevét, és kicsit kiszíneztem, átalakítottam az emlékeket, hozzátoldottam vagy elvettem, néha karikírozva, eltúlozva azokat.

Művem megírásához inspirációt kaptam Vadas Zsuzsa Úti dilik – avagy 40 év alatt a Föld körül című könyvéből. Annak idején nagyon tetszett, s valami hasonló érlelődött bennem is. Most nem mertem újra belelapozni, nehogy túlságosan befolyásoljon az írásban. A közvetlen motivációt a könyvem elkezdéséhez Medgyes Péter Világgá mentem – avagy hogy kerül egy angoltanár 100 országba? című 2018-ban kiadott műve jelentette.

Távol áll tőlem, hogy magamat egy szintre helyezzem a híres újságírónővel vagy a kitűnő professzorral, de mindkettőjük írása teljesen magával ragadott, s ösztönzött arra, hogy én is megosszam úti emlékeimet veletek, kedves érdeklődő olvasók. A tegezést nem bánjátok, ugye?

A kötetben szereplő történeteket általában egy-egy téma köré rendeztem, de a képzeletbeli barátnémhoz írott levelek közvetlenebbül adják át az „itt és most” élményét. Persze nem lennék hű magamhoz, ha a történetekbe itt-ott nem csempésznék be némi kultúrtörténetet. Ha valakit ez nem érdekel, nyugodtan lapozzon tovább, ugorja át a számára unalmas részeket, nem fogok megsértődni érte. (Észre sem veszem.)

Ennek a könyvnek nincs lineárisan haladó cselekménye, mint a regényeknek, ezért nyugodtan lehet ide-oda ugrálni a fejezetek között, válogatni, szemezgetni az olvasó éppen aktuális hangulatához illő sztorikból. Remélem, olyan örömetek telik az olvasásában, amilyen örömet nekem szerzett, hogy írás közben felidézhettem – s ezáltal újra átélhettem – az utazásokat és a hozzájuk kapcsolódó kalandokat. Kellemes virtuális utazgatást kívánok!

I. RÉSZ
ÚTI ÉLMÉNYEK

1. HEGYEK KÖZÖTT, VÖLGYEK KÖZÖTT ZAKATOL A VONAT

A korábban született generációk még bizonyára emlékeznek erre az ifjúsági dalra, illetve a hozzátartozó körjátékra. A később születettek már jókat nevetnének a folytatáson: „…én a legszebb lányok/fiúk közül téged választalak. Egy a jelszónk: tartós béke, állj közénk és harcolj érte!” Bevallom, ma már én is kuncogok a tendenciózus szövegen, s az emléken, ahogyan ezt és más hasonló körjátékokat játszottunk. (Bár a tartós békére most is nagy szükségünk lenne!) A vonatozásról azonban mindig eszembe jutnak ezek a sorok, hisz oly gyakran zakatolnak, robognak a vasúti kocsik szédítően magas hegyek felé tartva viaduktokon, völgyeken, sőt sötét alagutakon át.

Nem tudom, sokan osztják-e a véleményemet, de én imádok így utazgatni. Bevackolódom a kényelmes plüssülésekbe – ha szerencsém van, olyan kevesen vagyunk, hogy még a (cipő nélküli) lábamat is feltehetem a szemközti ülésre –, és suhanunk a titokzatos, ismeretlen úti célunk felé. Az ablakból feltárul előttem az állandóan változó, ezerarcú természet: a fenséges fenyvesek, a távoli, magas, sokszor még nyáron is havas hegycsúcsok, a fák között megbújó sziklák, a váratlanul előbukkanó patakok vagy a szélesen hömpölygő vad folyók, a nagy zöld térségben meghúzódó kicsinyke falvak az ég felé törő templomtornyaikkal.

A természet szépsége minden évszakban elvarázsol, megnyugtat. A néma, hófödte téli táj a mozdulatlan méltóságával, a nyár meg éppen a mozgalmasságával, az izzásával bűvöl el. A vonatból nézve még a sín melletti piros pipacsok is életre kelnek, a sárga repceföldek és a lila levendulák is szemet gyönyörködtetőek. A tavasz az újjászületés ígéretét villantja fel, ahogy a rügyekből pillanatok alatt kipattannak a különféle színekben pompázó virágok, ahogy kizöldül minden. Ősszel pedig leírhatatlan színkavalkád szédíti a figyelő utazókat: a falevelek a sárgától a piroson át a rozsdabarnáig számtalan árnyalatban pompáznak.

A hosszú utazásaink során sokszor könyvet olvasok vagy beszélgetünk, de szívesen bámészkodom is gondolataimban elmerülve, nézve az elsuhanó tájakat. Még a szántóföldek látványa sem unalmas, jó látni, ahogyan nő a kukorica, vagy hogy éppen már learatták, és hatalmas szalmabálákba rendezték a beérett gabonát. A nap irányát követő, élénksárga napraforgók pedig kifejezetten a kedvenceim. Látva őket mindig úgy érzem, hogy nekünk, városi embereknek is közelebb kellene kerülnünk a természethez.

Hát ezért is szeretek én vonatozni, s nem autóval átszáguldani az autópályákon, ahol semmi látnivaló nincs. Persze annak is vannak előnyei, különösen, ha a barátainkkal kocsikázunk, akkor vidáman röpülnek a percek, kibeszélgetjük magunkat végre, vagy szójátékokat játszunk és egyéb nyelvi leleményeket is megosztunk egymással. De erről majd máshol mesélek.

Sokfelé igyekszünk kihasználni a kedvezményes lehetőségeket, vonatbérleteket, akár helyi, akár nemzetközi szinten (EuroDomino, Interrail, Balticard, Lombardia regionális kártya, Circumvesuviana), így egy adott területre korlátlan utazási lehetőséget szerzünk bizonyos időszakra, s ez a szabadság illúziójával tölt el.

Hajdanában, réges-rég még azt is természetesnek vettük, hogy az éjszakát is a vonaton töltjük, rosszabb esetben ücsörögve, el-elbóbiskolva, jobb esetben – ha sikerült kifogni, hogy csak magunk legyünk a fülkében – végignyúlva az üléseken, a pulcsinkkal vagy kabátunkkal betakarózva még aludni is képesek voltunk több órát. Persze néha nappal utaztunk: így Prágába, Bécsbe nem is tűnt hosszúnak az út, még úgy sem, hogy a Debrecen–Budapest-távolságot is hozzá kellett adni.

HIÁNYZÓ HÁLÓKOCSIVAL FIRENZÉBE

Azt azért elárulom, hogy a menetrendet nem mindig a mi igényeinkhez alakították, s ráadásul többféle szempontot is figyelembe kellett vennünk. Így amikor 1999 márciusában a párom meghívást kapott Firenzébe egy egyetemi előadás tartására, logikusnak tűnt az éjszakai vonat(ozás), hogy másnap Velencét is meg tudjuk nézni, s csak este érkezzünk a vendéglátóinkhoz.

Ezúttal Budapesten randiztunk – kivételesen most miattam –, mert részt kellett vennem egy konferencián, amelyet a British Council szervezett. Utána, három óra tájban a Keleti pályaudvaron vártam a Debrecenből érkező Alexemet. Szerencsére nem késett, így még jutott időnk a közeli kínai étteremben egy finom ebédre, mielőtt felszálltunk volna a Velencébe tartó vonatra. Igen ám, de az indulásnál akadt egy kis gubanc. Azt jó előre tudtuk, hogy a hálókocsiban már nem jutott számunkra hely, de az meglepetésként ért, hogy a nemzetközi utazásra kijelölt kocsi, ahova a helyjegyünk szólt, hiányzott a szerelvényről. A vasutasoknak fogalma sem volt, mi lehet ennek az oka, s azt ajánlották, hogy nyugodtan üljünk be valahova, általában úgyis kevés az utas ezen a járaton. Nem nagyon díjaztuk az ötletet, különösen, amikor kiderült, hogy a vonatunk „belföldi forgalomra is igénybe vehető”. (Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy a Balaton körül minden bokornál megállt, hogy az utasok le- és felszállhassanak.)

Hát, nem nyertünk volna egyetlen gyorsasági versenyen sem ilyen időeredménnyel, az biztos… Valahogy csak végigdöcögtünk az országon, közben beesteledett, elálmosodtunk. Szerencsére tényleg megfogyatkoztak az utasok, az egész vagonban csak egy páran maradtak rajtunk kívül, a mi fülkénk is kiürült. Felvidultunk végre: lám, mindenben akad valami jó is.

Megágyaztunk magunknak a két kihúzott üléssoron: törülközőket a fejünk alá, a dzsekinket takaróként magunkra tettük, s próbáltunk aludni. A monoton zakatolás hamar álomba ringatott, de mire a szép, színes álmaink elkezdődhettek volna, már meg is érkeztünk Gyékényesre, a magyar–horvát határhoz. A határőrök és a vámosok feltépték az ajtót, felkapcsolták a villanyt, erőteljes hangon ránk köszöntek, majd felszólítottak az útlevél- és vámvizsgálatra. Alig tértünk magunkhoz, máris az arcunkba világítottak, miután a gyenge fénynél nem tudtak felismerni minket a borzalmas útlevélképünk alapján. Néhány keresztkérdés megválaszolása után szerencsére továbbálltak, jó éjt kívánva. Újra visszabújtunk ideiglenes fekhelyünkre, betakaróztunk, elrendezkedtünk, s mire sikerült ismét elaludnunk, már meg is érkeztünk a horvát–szlovén határhoz, s kezdődött elölről az ébresztés és a hivatalos procedúra. Itt annyival nehezítve a helyzetet, hogy a nyelvet se értettük, csak annyit, amennyit az orosz alapján ki tudtunk következtetni. Ártatlan, jószándékú utasként hamar túljutottunk a formaságokon, de hogy ne nagyon kipihenten érkezzünk reggel Velencébe, a szlovén–olasz határon is ébresztettek és ellenőriztek minket. Na, és közben egyszer-kétszer a kalauzok is jöttek kezelni a jegyeinket.

Volt már kellemesebb és nyugalmasabb éjszakánk is, de fiatalon hamar kipiheni magát az ember, és Velence varázsa kárpótolt mindenért. A csomagoktól megszabadulva egész nap csavarogtunk a lagúnák városában, bejártuk a nevezetességeit: a Dózse-palotát, a Szent Márk-székesegyházat; gondoláztunk a Canal Grandén, áthaladtunk a Sóhajok hídja alatt, átsétáltunk a Rialto hídon. A Szent Márk tér elevensége is magával ragadott, még jobban tetszett, mint ahogy elképzeltük. Fellifteztünk a harangtoronyba, ahonnan az egész város, a lagúnák és kisebb-nagyobb szigetek is látszottak. Ettünk egy eredeti olasz tésztaspecialitást, majd hamisítatlan, igazi kapucsínóval koronáztuk meg az ebédünket. Tobzódtunk az egyedi, új élményekben, élveztük, hogy sehol sincsenek zajos, füstöt okádó autók, csak hangtalanul sikló gondolák és a vízen közlekedő járművek: buszok és taxik.

Belekóstoltunk Velence sajátos hangulatába, s kedvet kaptunk egy későbbi visszatérésre, hogy jobban megismerjük ezt a titokzatos, semmi másra nem hasonlító helyet.

Firenzébe csak este érkeztünk, s bizony nemcsak nem látszottunk frissnek, de nem is éreztük annak magunkat. A kényelmes (vendég)ágyikónkban sikerült jól kialudni magunkat – bár eleinte még mozgott, robogott alattunk a fekhely –, s másnap újult erővel kezdtük a napot. De az ott átélt élmények már másik fejezet részei lehetnének. Mégsem tudom említés nélkül hagyni azt a tömérdek művészeti csodát, amely ebben a városban várja a látogatókat. Firenze az európai kultúra egyik legjelentősebb helyszíne, ide mindenkinek legalább egyszer el kellene jutnia, átsétálni az Arno folyón átívelő Ponte Vecchión, a híres, régi hídon; elvarázsolva bolyongani a monumentális, különleges dómban vagy a Santa Croce-templomban; megilletődve fejet hajtani sok kivételes ember sírhelyénél, például Michelangelo, Dante, Galileo Galilei emléke előtt. Mi alig győztünk választani, kevéske szabadidőnkbe mit zsúfoljunk bele. Végül sikerült sokfelé eljutnunk, a legfontosabb nevezetességeket útba ejtenünk, sőt alaposan megcsodáltuk Keresztelő Szent János templomát, különösen annak lenyűgöző aranykapuját, az egyedi faragványokkal díszített Paradicsom kapuját. Mivel elég reménytelennek tűnt, hogy az igazi Dávidot meglássuk (mindig óriási sor kígyózott az Akadémiai Múzeum előtt), próbáltuk pótolni: a város fölé emelkedő Michelangelo téren álló másolatot néztük meg. Nem bántuk meg, hogy a sok lépcsőt megmászva felmentünk erre az emelkedőre, mert hihetetlenül szép kilátás nyílt innen az egész városra.

Ám a szerencse is mellénk szegődött, mert másnap alig húsz percnyi sorállás után bejutottunk a múzeumba is, és eredetiben is láthattuk a tökéletes férfialakot, Michelangelo több mint öt méter magas műremekét. Tátva maradt a szám… Dávidon kívül még A szabin nők elrablása című híres szoborcsoportnál időztünk hosszabban, csodálva a művészi alkotás tökéletességét. Felbátorodva a gyors bejutáson, az Uffizi Képtár előtti sorba is beálltunk, s kétórányi várakozás után sikerült ide is bekerülnünk. (Ma már könnyen lehet interneten előzetesen jegyet váltani, és mindezt a tortúrát megspórolhatjuk, na de akkoriban…) A látottak kárpótoltak a sorakozásért is, hisz a legkiválóbb festők (például Rembrand, Tintoretto, Rubens, Caravaggio, Veronese, Giotto, Raffaello, Leonardo da Vinci vagy Michelangelo) világhírű alkotásaiban gyönyörködhettünk. Persze itt is szelektálnunk kellett, hisz alaposan végigjárni az egész képtárat több napot venne igénybe. A Botticelli-teremben időztünk leghosszabban, mert nem tudtunk betelni a jól ismert képek eredetijével: a Rágalom, a Mária megkoronázása, a Három királyok üdvözlete teljesen lenyűgözött. Rám mégis a Tavasz vagy még inkább a Vénusz születése volt a legnagyobb hatással. Csak álltam ott előttük megbabonázva, elvarázsolva, mintha mágikus erőt bocsátottak volna ki magukból. Katartikus élmény volt.

Sorolhatnám még a számtalan szépséget, amivel Firenze elkényezteti, elkápráztatja az odalátogatókat, de nem teszem, mert már így is sokáig elidőztem itt, eltértem a témától, hiszen ennek a résznek a vonatozásról kellene szólnia.

Mire a kellemes élményekkel teli napok után hazaindultunk, már el is felejtettük a kezdeti kényelmetlenségeket, s megint vállaltuk az éjszakai utazást, ezúttal Bologna kedvéért. Az egész napot ott töltöttük – felfedeztük az árkádos, vörös téglás épületek városát –, s csak estefelé indultunk Velence, majd Budapest felé, hogy ismét átéljük az éjszakai kalandot. Szép helyeken robogtunk keresztül: a Pó-síkságon láttuk az ott hömpölygő Pó folyót, majd jártunk a Dolomitok lábánál is. Ferrara után Padova következett, mielőtt nyolc óra tájt befutott volna a vonatunk a velencei Santa Lucia pályaudvarra, ahol bőven maradt időnk az átszállásig még ajándékokat is venni a hazaiaknak. Éjszaka már számítottunk a gyakori ébresztgetésre és rutinosabban kezeltük, de ennek ellenére eléggé meggyötörten kászálódtunk le a vagonból Budapesten…

Sok évvel később, 2013-ban még egyszer megtettük ezt az utat, de akkor már határok nélkül, jóval kényelmesebb körülmények között vonatozhattunk. Azért ez sem ment teljesen simán, a sors valamiért meg akarta akadályozni ezt az utazásunkat. Ezúttal is egy firenzei egyetemi programra igyekeztünk, kiegészítve az ottani barátaink meglátogatásával. Húsvét hétfőre kellett érkeznünk, nekem azonban szombat reggelre duplájára dagadt az arcom a fogam miatt. El tudjátok képzelni, mennyit aludtam éjjel? Le sem tudtam hunyni a szemem a fájdalom és a nyugtalanság miatt. Minden készen állt az utazásra, ám én az ünnepi hétvégén a fogászati ügyeleten kötöttem ki. Óriási mázlimra egy nagyon kedves és hozzáértő fiatal doktornőhöz kerültem, aki szakszerűen ellátott, felírta a szükséges gyulladáscsökkentő gyógyszereket, ráadásul még jó tanácsokat is adott az útra. Nem lehetek eléggé hálás neki, hogy segítségével (a sorsot kijátszva) mégiscsak elutazhattam Firenzébe, és ismét csodás napokat tölthettünk abban a gyönyörű történelmi városban és környékén. S ezúttal Pisába is eljutottunk, hogy megcsodálhassuk a ferde tornyot.

ÉSZAKOLASZ ÁMOKFUTÁS

Pontosságban, jó vasúti kapcsolódásokban kevés ország előzi meg Svájcot, legalábbis a mi eddigi tapasztalataink alapján. Na, ez a precizitás és gyakori járatszám már nem mondható el az olasz vasútról. A menetrendjükhöz (2005-ben) igazi kódfejtőnek kellett lenni, hogy eligazodjunk. Szerencsére Alex kitűnően átlátja a táblázatokat, jól kiigazodott a sok különféle jelzésen, s így eljutottunk mindenhova, ahova szerettünk volna. Olasz barátaink adták kölcsön a kertes házukat, mialatt ők Észak-Európában nyaraltak, cserébe nekünk csak a növényeiket kellett locsolnunk. Megjegyzem, ez nem is volt kis feladat, mert éppen az évszázad legforróbb nyarán voltunk ott, amikor igazi hőhullám söpört végig a kontinensen, különösen a déli országokban. Mi ennek ellenére rendületlenül mentünk minden nap a rekkenő kánikulában új helyeket felfedezni. Hajnali fél hatkor (legalábbis nekünk hajnalinak tűnt…) csörgött az ébresztőóra, s nem volt mese, indulni kellett, ha el akartunk jutni (márpedig el akartunk!) Bolzanóba, Milánóba, Pármába, Riminibe és még számtalan helyre. Akkor még fiatalok és mohók voltunk, igyekeztünk minél többet látni, ezért reggeltől késő estig úton voltunk. Este a nagy kert és kismillió kaktusz meglocsolása után jöhetett a jól megérdemelt pihenés, s a ventilátor andalító berregésére beájulhattunk a kényelmes, ám jó meleg ágyba. Bizony, forró éjszakákat töltöttünk Cittadellában!

De nem rohanok ennyire előre, csak szép sorjában. Kezdjük az indulással, ami már önmagában sok szokatlan impulzust jelent ahhoz képest, hogy valaki beül a kocsijába, és – idegenektől elszigetelten – saját tempójában eljut a céljához. Persze ott is adódhat számtalan váratlan helyzet, defekt, dugó, műszaki hiba, ilyesmi…

Mi Debrecenből, majd a budapesti Keleti pályaudvarról indultunk a Velencéig közlekedő éjszakai IC-vel két hétig tartó felfedezőutunkra. A nemzetközi vonaton akadtak érdekes figurák, akik mosolyt csaltak az arcunkra, vagy éppen bosszantottak. Volt egy dél-amerikai fiú, aki büdös trikóját megszagolva legalább fél flakon erős dezodort fújt magára. De olyanok is feltűntek, akik megzavarták az éjjeli nyugalmunkat. Egy osztrák házaspár hangos társalgásától – valószínűleg nagyot hallottak, és otthon felejtették a hallókészüléküket – zengett az egész kocsi. Mire végre elszenderültünk, a szlovén határnál feltűnt a kalauz, aki felkapcsolta a villanyt, és feldúltan közölte szlovénul, hogy az olasz vasutasok sztrájkolnak, ezért a vonatunk csak Ljubljanáig megy, ahol átszállunk egy másikra, amely elvisz a határig, s ott majd valószínűleg busszal visznek minket tovább Velencébe. Ez a kellemetlen hír felbolydította az utazóközönséget, különösen úgy, hogy senki nem értette pontosan a kalauz szavait, mozaikokból próbáltuk összerakni, mit is mondhatott. Az internetről nem sikerült semmilyen információhoz jutni a sztrájkról, így maradt a bizonytalanság. Aggódtunk és reménykedtünk. Az én praktikus gondolkozású párom azonnal kidolgozott egy tervet: aludjunk el gyorsan, és addig pihenjünk, amíg lehet, ki tudja, mi vár ránk még az éjjel. Nála működött, azonnal álomba merült, én pedig nyugtalanul forgolódtam, el-elszundítva. Ljubljanában ismét megjelent a kalauz, és ezúttal széles mosollyal megnyugtatott mindenkit, hogy még sincs sztrájk, maradhatunk a helyünkön, és mehetünk Olaszországba.

Ilyen indulás után már felkészültünk a váratlan, kiszámíthatatlan helyzetekre is. Alig lepődtünk meg azon, hogy néha vonatpótló buszok közlekedtek – hol vonatjeggyel, hol buszjeggyel –, hogy a késés szinte törvényszerű, kivéve, ha mi pár perccel később értünk ki az állomásra. Olyankor bezzeg Murphy törvénye lépett életbe, és hajszálpontosan elindult a vonatunk, otthagyva minket. De ezek az apróságok nem vehették el a kedvünket. Amikor reggelenként a túlságosan korai időpontban az ébresztő óra beleüvöltött a legszebb álmunkba, hol Alex, hol én eldünnyögtük: Nem vagyunk mi normálisak! –, mégis kikászálódtunk az ágyból, és loholtunk az állomásra. Csak ritkán sikerült normál menettempóban végighaladni az egyébként hangulatos fasoron, bekukkantva az idősek otthonának tágas kertjébe, ahol a fák árnyékában egy-két álmatlanságban szenvedő lakó üldögélt. A második héten már látásból ismertünk néhányat, s akadtak, akik integetve köszöntöttek minket.

Utólag is azt mondom, megérte vállalni az apróbb kényelmetlenségeket is, hiszen így olyan különleges helyszínekre juthattunk el, annyi szépséget, érdekességet láttunk, élhettünk át, amelyek nélkül szegényebbnek éreznénk magunkat. Most csak szemezgetni tudok a meglátogatott városok és nevezetességek közül, de remélem, így is sikerül ízelítőt adnom Észak-Olaszország ismert és rejtett csodáiból.

Milánóról kevesebbet szólok, hisz ez után az első látogatás után még volt szerencsénk többször és hosszabban is időzni ott. (A Levelek című fejezetben részletezem az ott történteket, de más részekben is elmesélek egy-egy epizódot.) A fenséges, sőt fennkölt dómot azonban nem hagyhatom említés nélkül. Semmihez sem hasonlítható az az érzés, amikor először pillantottam meg ezt a csodát, amely minden képzeletet felülmúlt. A képek nem adhatják vissza a valóságot. Itt igazán minden a tökéletességet, a Mindenható hatalmát hirdette, de giccs és fölösleges cicoma nélkül. Elvarázsolt bennünket, akárcsak néhány másik helyszín is.

Padováról is sokat olvastam előzetesen, de nem lehetett eléggé felkészülni arra a látványra, ami a Scrovegni-kápolnában fogadott minket. Ismerőseink riogatása ellenére – csak hetekkel előre lefoglalt jeggyel látogatható – nagy szerencsénkre pár perc alatt bejuthattunk. Ez az egyszerű kis téglaépület igazi kincset rejt: Giotto 1305-ben befejezett freskóciklusát, amely Jézus és Mária életének negyven jelenetét ábrázolja. Ezt tartják Giotto életműve és a korszak festészete talán legkiemelkedőbb emlékének. A jó szervezésnek köszönhetően a várakozás alatt egy tanulságos filmből már megismerkedhettünk a legfőbb látnivalókkal, alakokkal, így már szinte ismerősként csodálhattuk a remekmű részleteit. Lenyűgöző hatást tett ránk. Tizenöt percig csak mi ketten nézelődhettünk, elmerülhettünk a részletekben.

Padovai napunk többi helyszíne – az Aréna, az Archeológiai Múzeum, az 1222-ben épült egyetem kerengője és parkja, a dóm (csak kintről, mert zárva találtuk) – is tetszett, de a legkülönlegesebb a város legfőbb temploma, a Szent Antal-bazilika volt. Névadójának fantasztikus kultusza van, márvány síremlékét simogatták, csókolgatták a hívők (elborzadva gondolok rá, különösen most, a világjárvány idején!), külön díszes ereklyetartókban őrzik a tárgyait, valamint az állkapcsát a fogsorával és a nyelvét. Rám ez egy kicsit hátborzongatóan hatott…

A Garda-tó melletti kis fürdővároska, Desenzano viszont igazán üdítő hatást gyakorolt ránk, felfrissítette testünket-lelkünket. A természet szépsége, a kék vizű tó megnyugtatott, lecsendesített.

Romantikus érzelmeimet Veronában élhettem ki. Persze, nem a szép Főtéren vagy a hatalmas Arénában, ahol éppen az Aida díszleteit helyezték el a színpadon. Bár elképzeltem, milyen lehet itt látni-hallani egy Verdi-operát… A dóm és az Adige folyó hídjáról látott panoráma már felkészített arra a romantikára, ami Júlia házánál, a híres erkélynél várt rám. Hiába tudjuk, hogy fikció az egész, csak Shakespeare meséje, hősnője mégis megérinti az érzékeny női lelkeket. Valószínűleg Alex a San Siro stadionnál érzett hasonló bizsergést a gyomrában.

Igyekeztünk beosztani az energiánkat, és olyan ritmikusan váltogatni a célállomásokat, hogy elkerüljük a monotóniát: egyik nap közeli, másnap távoli helyszín, nyüzsgő város, templom, múzeum, vár látogatása után lazább program a természetben. Ferrara és Ravenna egy napra került, ahol alig győztünk válogatni a látnivalók közül. Az idők során Ravenna nagyon fontos városként szolgált számos különböző birodalomban, így a Nyugat-Római Birodalom és az Osztrogót Királyság fővárosa volt. Ennek köszönhetően Ravennában ókori történelmi időutazáson vettünk részt: Róma hanyatlásának (401–493) idejétől eljutottunk egészen a bizánci szakaszig (540–750). A nevezetességeket – számos közülük az UNESCO világörökségi listáján is szerepel – is sikerült bejárnunk. Felkerestük az Ortodox Keresztelőkápolnát, Galla Placidia Mauzóleumát, a San Vitale-bazilikát és a Sant’ Apollinare Nuovo-bazilikát, melyek megőrizték magukon a régi korok építészeti jegyeit, és páratlan mozaikjaik méltán világhírűek. Csak ámultunk mindenütt. A központi részt sikerült teljesen bejárnunk, sőt a híres költő, Dante mauzóleumába is bejutottunk. Láttuk az Isteni színjáték írójának igazi sírját (Firenzében egy emlékmű található). Az az egyszerű márványszerkezet, amely Dante csontjait őrzi, Ravenna egyik fontos emlékhelye.

Ferrara (szintén UNESCO világörökségi helyszín) is sok szépséggel, kulturális műemlékkel fogadott minket: a Castello Estense, a városháza, a gyémántpalota és a székesegyház. A várost mind a mai napig kilenc kilométer hosszú fal veszi körül, amelynek nagyobb része a 15–16. század során épült. A komor és fenséges vár, a Castello Estense különleges hatást keltett, egészen más, mint az eddig látottak. Ez talán az egyik legismertebb épület, téglából épült a város közepén 1385-ben, négy tornya van, és várárok veszi körül. Nem messze található a fenséges, de egyáltalán nem komor, 12. századi San Giorgo katedrális. Nagyon tetszett a három részre tagolt, finoman kidolgozott, szép díszítésű homlokzata, és persze a belseje is.

A piactéren éppen kezdett felpezsdülni az élet a szieszta után, korzózók, vásározók vették birtokba a helyet, mi is elvegyültünk a nyüzsgő tömegben. Jó lett volna tovább maradni itt is, akárcsak a többi helyen. Nehéz ilyenkor dönteni: kevesebb város hosszabb ideig vagy rövidebb kóstoló minél több településből. Igyekszünk megtalálni az ideális kompromisszumot, hisz mindent nem lehet…

Logikus lett volna Ravenna látogatásakor felkeresni a közeli San Marinót is, de minden nem fért bele egyetlen napba, ezért a világ egyik legkisebb országát Riminivel egy napon néztük meg. Ezúttal a vasutak védőszentjei nem fogadtak kegyeikbe minket, mert olyan sokat késett minden vonatunk, hogy a csatlakozásról lemaradva, várakozva, a tervezettnél jóval később, csak egy óra tájban értünk Riminibe. Fájó szívvel lemondtunk a tengerpartról, és miután a központot bejártuk a rendelkezésünkre álló egy óra alatt, buszra szálltunk. Ötvenperces, látványos, ám igen kanyargós úton jutottunk fel a csúcsra. Lentről is hihetetlen látványt nyújtott a vár együttese, de azt, amiben fönt részünk volt, csak felsőfokú jelzőkkel illethetem. Itt sem bővelkedtünk időben, ezért nem mehettünk be a Kormányzói Palotába vagy más épületekbe, de igyekeztünk minél több helyet megnézni kívülről. A páratlan kilátás már önmagában megérte volna, de a középkori hangulat, a sok érdekesség csak fokozta az élményt. Megértettük, miért látogatják szívesen a turisták Európa legrégebbi független államát, a 750 méter magas Monte Titano hegyén található San Marinót. Ez a törpeállam különleges unikum az országok sorában. Szerencsére a legfontosabb egyházi épületbe, a San Marino-bazilikába bejutottunk, és láthattuk az alapító Szent Marinusz ereklyéit. Guaita erődjét is megcsodáltuk. Az óvárosban a középkori épületek és templomok között sétálgatva a múltba csöppentünk, de a sok ajándékárus és kávézó, fagyizó visszarepített minket a jelenbe.

Napokig nézelődtünk volna, ha nem sürget az idő, de hosszú – és fárasztó – utazás várt ránk hazafelé. Amint már említettem, nem ez volt a leggördülékenyebb napunk, ami a vonatozást illeti: óriási, néha az egy órát is meghaladó késések. Természetesen ha valamelyik járat pontosan indult, az a mi csatlakozásunk lett volna, így várhattunk a következőre. Este tíz előtt értünk Padovába, ahonnan még vonatpótló busszal kellett utaznunk Cittadellába. Végül arra is érvényes volt a Domino, így sikeresnek könyvelhettük el ezt a napot is. Különösen, ha arra a lélegzetelállító kilátásra gondolok, ami a sziklás Titán-hegy csúcsán épült 11–13. századi erődítményekből nyílt a környező szépséges tájra!

A vonatozás sem okozott mindig ennyi gondot, hisz alig húsz-huszonöt perc alatt értünk a közeli Vicenzába, ebbe a tüneményes városkába. Andrea Palladio városaként tartják számon, mert ezt a híres építészt bízták meg Vicenza megtervezésével. Úgy gondolom, hogy az ötven évig épülő várossal, benne a számos reneszánsz palotával és templommal sikerült tökéleteset alkotnia. Belvárosa Olaszország egyik legfontosabb művészeti, kulturális emléke, 1994-ben az UNESCO felvette a világörökségek listájára, méltán. Ahelyett, hogy felsorolnék néhány palotát (palazzo), templomot (chiesa), teret (piazza) vagy terecskét (piazetta) – mind szép, díszes és külön-külön is említésre méltó lenne –, inkább az összhatást, a rendezettséget és azt a harmóniát emelem ki, amely az egész városban jelen van.

Igazán tökéletes lehetett volna ez a nap, ha nincs egy kis malőr a végén. Eltelve Palladio mester gyönyörű alkotásaival, időben érkeztünk a vasútállomásra, ahol a jelzőtáblán a soppresso szót olvastuk a vonatunk mellett. Ez újdonság volt számunkra, mert a ritardo (késik) szót már megtanultuk, annyiszor előfordult, de ezzel most találkoztunk először. Látva a helyiek bosszús arckifejezését, sejtettük, hogy semmi jót nem jelenthet. Valóban: e bűvös szó jelentése – ami lehervasztotta a mosolyt az arcokról, és haragos szemöldökráncolást eredményezett – „törölve”. Egyszerűen törölték a járatot. Úgy tűnt, az olasz vasút képes (kellemetlen) meglepetéseket okozni nyolc-tíz nap után is. Végül egy óra múlva, a következő vonattal már gond nélkül és kényelmesen utazva hazaértünk. Ráadásul az eső is eleredt, így a locsolást is megúsztuk aznapra. Jöhetett a finom mediterrán vacsora és az édes pihenés!

Ezek a kis bosszúságok nem vették el a kedvünket, és minden tervezett programunkat véghezvittük. Ha a közeli településekről esik szó, Velencét és Trevisót sem hagyhatom ki. Bizonyára sok olvasóm járt már ott. A 118 kis szigetből álló, hidakkal és csatornákkal összekötött, romantikus Velencében minden főbb látnivalót – Dózse-palota (Palazzo Ducale), Szent Márk-székesegyház (Basilica di San Marco) és tér, harangtorony (Campanile), Sóhajok hídja – sikerült megnéznünk. Rácsodálkoztunk kissé kopott, itt-ott omladozó, mégis varázslatos épületeire, palotáira, templomaira, sétáltunk hangulatos sikátoraiban, hajóztunk, illetve vízibuszoztunk a vaporettóval a Canal Grandén.

Az „Adria királynője” ismét belopta magát a szívünkbe, akárcsak Treviso. Ezt a hangulatos városkát egynapos kirándulásokra ajánlják, s bár mi még annyi ideig sem maradtunk, érdemes meglátogatni. A régi és az új, a lakott és zöld területek közötti egyensúly igazán figyelemre méltó. A sok templomot ezúttal nem jártuk végig, de a neoklasszikus dómot, a Szent Péter-székesegyházat semmiképpen sem hagyhattuk ki, ugyanis itt lehet megtekinteni Tiziano egyik festményét. A freskói is nagyon szépek. A történelmi, építészeti emlékek közül most csak a 16. századi városfalat említem meg, viszont a természeti környezetéről muszáj többet szólnom. Azt a festői képet, amelynek alapját a várost lágyan átszelő Sile folyó adja, a mai napig nem felejtem el. Készült ott rólunk egy fotó is, de talán anélkül is bármikor fel tudnám idézni a vízparton zöldellő szomorúfűzfát, előtte egy ringatózó halászcsónak, körülötte, mellette árkádos, borostyánnal befuttatott házak, piros muskátlis ablakokkal. Ugye, el tudjátok képzelni, milyen nyugalmas, idilli hely?

Bolzano és Trento nevének kiejtésekor először a kellemes, dallamos hangzás miatti jó érzés tölt el. Rögtön utána beugrik néhány emlékkép, ami még elevenebbé teszi az ottani élmények felidézését. Többszöri átszállással, jóval tizenegy óra után jutottunk el Bolzanóba, ebbe a hegyvidéki városba, amely Dél-Tirol fővárosa, s emiatt egészen más jellegű, mint az eddig látott helyek. Elég csak a belváros központi terének nevét megfigyelni: Waltherplatz. Nem olaszos, ugye? A legolaszabb dél-tiroli városnak tartják, a dómja fenséges, hatvankét méter magas gótikus tornyával meghatározza a városképet. A térről indulva a szűk utcácskákon a legfőbb látnivalóhoz igyekeztünk. Aki nem tudná: Ötzi, a jégember, a több mint ötezer éves, tökéletes épségben megmaradt, jégbe fagyott múmia itt, a Dél-tiroli Régészeti Múzeumban várja a látogatók rohamát. Sokat olvastunk a kiállításról az útikönyvben, és szerettünk volna az üvegablakon bekukucskálni a speciális hűtőkamrába, hogy üdvözöljük ezt a jól konzerválódott jégembert. A bejárat előtti sor azonban elriasztott minket, sokkal inkább, mint a belépőjegy borsos ára. Több órába telt volna, hogy bejussunk, és akkor a városka többi látnivalójából semmire nem jutott volna időnk.

Így fájó szívvel lemondtunk Ötziről – majd ha legközelebb erre járunk –, és helyette a zegzugos, szűk óvárosi utcácskákon barangolva, egy kitűnő olasz kapucsínótól felélénkülve inkább a Mareccio várat néztük meg. Különösen jó emlékezni a híres középkori trubadúrról, Walther von der Vogelweidéről elnevezett téren zajló zenei fesztiválra, ahol lelkes, tiroli nemzeti viseletbe öltözött, tollas kalapos zenészek hagyományos dallamokat játszottak, majd felcsendült Verdi zenéje is. A veronai arénában nem sikerült meghallgatnunk, most végre részesei lehettünk a Nabucco legnagyobb slágere, a Rabszolgák kórusa fúvós zenekari feldolgozásának. Ma is fülemben cseng a lágy, szívet bizsergető muzsika ezen a hegyektől körülölelt, káprázatos szabadtéri színpadon.

Trentóhoz hasonlóan kellemes élményeink kötődnek. Ez a város egyike az ország leggazdagabb és legvirágzóbb városainak, a tartomány pedig a leggazdagabb egész Olaszországban. Trento jelentős oktatási, pénzügyi, tudományos és politikai központ, egyetemén, amely a harminc legjobb olasz egyetem között szerepel, tizenötezer diák tanul – írja a Wikipédia. Minket mégsem ezek a tények fogtak meg, hanem a város fekvése és hangulata. Az Adige folyó völgyében elterülő települést 2000 méteresnél magasabb hegycsúcsok övezik, ezért nem győztük kattogtatni a fényképezőgépet, s nekem elzsibbadt a kezem a sok videózástól. Most nem részletezem a „szokásos” látnivalókat – a dóm, a várkastély a szögletes tornyával, az egyedi díszítésű házak, a tér közepén álló Neptun-kút –, inkább a szokatlan dolgokat emelem ki. Láttunk egy olyan parkot, amelyben a bokrokat állatfigurákra nyírták. Érdekes volt az apró, zöld-sárga méhecske (mi legalábbis annak néztük) vagy a nagyra nőtt kutya (esetleg óriás birka), piros virágos bundájával. Viszont az egyik téren felállított grillező helyen nyárson sülő malacok látványa sokkolóan hatott rám. Persze nem erre emlékszünk ebből a gazdag múltú városból, hanem inkább arra, hogy ez volt a tridenti (trentói) zsinat helyszíne, amely az ellenreformáció kezdetét jelentette.

Az egyik délelőttöt lakhelyünk, Cittadella részletesebb megismerésével töltöttük, és a városkaputól indulva a várfal és a folyócska mentén felfedeztük az addig rejtett zugait is. Bájos városka ez is, s nekünk nagyon kellett ez a kis nyugalmas nézelődés, a lazítás.

Kedves olvasóim, ez a 2005-ben Észak-Olaszországban tett körutazásunk néhányótok számára talán riasztó ámokfutásnak tűnhet – különösen a hőségben, vonattal –, de higgyétek el, hogy mi a legtöbb pillanatát örömmel éltük át. A korai ébredéseket és apróbb malőröket is hősiesen túléltük, és semmihez nem hasonlítható kalandos utazásokban lehetett részünk. Ha érintőlegesen is, de bepillanthattunk tizenhat város kultúrájába, életébe. A „minden napra egy mese” példáján mondanám: minden napra egy-két város. Megérte, örök hálával tartozunk kedves házigazda barátainknak a szállásért. Ma is szívesen vállalnánk egy hasonlót, talán kissé lassabb tempót diktálva, kevesebb helyszínt tervezve…

AZ ÍR PARTOKON

A következő történetben semmi kényelmetlenkedésről nem lesz szó. Még a végén nem értitek, miért imádok vonatozni, ha annyi viszontagságot el kell viselni közben! (A sztrájkokról és más kellemetlenségekről máshol emlékezem meg.)

Amikor két hétig Dublinban tanultam, nagyon gazdaságos megoldásnak bizonyult egy regionális busz + vonatbérlet, amely 2004-ben negyvenkét euróba került. Jó hasznát vettük a napi tanfolyamra járás során is, sőt kevés szabadidőnkben messzebbre is eljuthattunk általa. Háromfős kis csapatunk: Liza és Kinga kolléganőim, valamint jómagam kihasználtuk az alkalmat, hogy pénteken már délben szabadok lettünk, és az óráink után egyenesen a DART (regionális gyorsvasút) állomására mentünk. Bár eredetileg a Trinity College-ba készültünk, de olyan ragyogóan sütött a nap, hogy inkább a szabadba vágytunk. „Ingyenjegyünkkel” szabadon felpattantunk a vonatra, és a gyorsvasút utolsó megállójáig le sem szálltunk.

A tizennégy kilométerre északkeletre fekvő Howth nevű településre mentünk, amelyet a főváros egyik hangulatos városrészeként tartanak számon, valójában a Dublini-öböl északi végében, egy különálló, az Ír-tengerbe nyúló félszigeten fekszik. Kedvelt kirándulóhely, ha a dubliniak ki akarnak szabadulni a füstös városból, itt keresnek menedéket. Teljesen megértettük őket, hisz alig több mint félórás utazással megérkeztünk ebbe a tündéri kis halászfaluba, amely még a fényképeknél is szebb arcát mutatta nekünk. Már az előzetesen látott képek is nagyon csábító tájat ábrázoltak, de a valóság mindent felülmúlt. A kikötőben megcsapta az orrunkat a tömény halszag, de egyáltalán nem zavart minket. Érdekes látványt nyújtottak a kikötői mólók, valamint a friss tengeri zsákmányt kínáló halboltok sora, gazdag választékuk étvágygerjesztően hatott ránk.

Az útikönyvek szerint a színes, néha régi, rozsdamarta halászhajók tatjánál gyakran felbukkannak fókák, sőt a szerencsésebbek delfineket is láthatnak a tengerben. Hát mi ezúttal nem tartoztunk közéjük, mert egyetlen árva tengeri élőlénnyel sem találkoztunk, pedig besétáltunk a földnyelv végében álló világítótoronyig. Ha fókákat nem is, de erősen hullámzó, mélykék tengert, hatalmas sziklákat, köveket, hihetetlenül zöld füvet láttunk, s ez a látvány kárpótolt minket. A szél feltámadt, de még mindig ragyogóan sütött a nap, és novemberhez képes gyönyörű időben volt részünk. Felkapaszkodtunk a dombtetőre, s onnan néztünk szerteszét. Mint egy túlszínezett képeslap… Föntről látszott a régi apátság épülete a temetővel és a templommal. Megérte az erőfeszítést idejönni!

Szerencsére a vasárnapunk szabad volt, így újabb utazást terveztünk a DART-tal, ezúttal dél felé. A korai ébredés ellenére remekül indult a nap. Gyors reggelit követően az indulás pillanataiban egészen ritka, különleges látványban lehetett részünk. A telihold halványodó fényénél haladtunk, miközben a felhők mögül előbukkant a felkelő nap, és sejtelmes sugaraival világította meg előttünk az utat. Kellemes, misztikus hangulatot teremtett, s ez jó érzéssel töltött el minket. Vidáman telt a harmincöt perces vonatút is, hisz a parton haladva gyönyörködhettünk az ébredező tengerben, amely egészen más színekben pompázott, mint két napja délután. A fővárostól alig húsz kilométernyire fekvő Braybe érkezve egy másik világba csöppentünk. Ez a tengerparti település a legnagyobb Wicklow megyében. Itt található Írország leghosszabb kiépített strandja, bár november végén nem élvezhettük a finom homokos strandot és a napozást, mégis feledhetetlen pillanatokat éltünk át itt. Az Esplanadán sétálva nem győztük videózni és fotózni a sok szépséget. A tenger mormolása és a magasra felcsapó hullámok hangja adta a háttérzenét a sétánkhoz. Magával ragadott minket ennek a nyugodt nyaralóhelynek a hangulata. Csak ámultunk a takaros házak, rendezett porták és különleges virágokkal, zöldellő növényekkel beültetett kertek láttán. A mediterrán vidékekre jellemző környezet volt ez. Mintha nem is a télre készülődnénk…

Úgy terveztük, hogy egy másik települést is meglátogatunk, s a vonatról a harmadik megállónál szállunk le. Meglepetten vettük észre, hogy a vonatunk nem állt meg, sőt visszarobogott velünk Dublinba. Akkor jöttünk rá, hogy véletlenül gyorsvonatra szálltunk. Így nagy nevetve kerestünk újra egy délre menő személyvonatot, s visszavonatoztunk Dalkey-ba. A vonatban jó meleg volt, útközben kényelmesen elfogyasztottuk a magunkkal hozott szendvicseinket. Jókat kuncogtunk a saját figyelmetlenségünkön. Ha Alex ott lett volna, ez biztos nem történt volna meg, ő mindig mindenre odafigyel. Szerencsére a bérletünkkel korlátlanul utazgathattunk oda-vissza, egy percet sem vesztegettünk el, sőt jó melegben ebédeltünk, picit pihentünk is. Ez a kis kaland csak színesítette a napunkat.

Dalkey-ban egy másik bájos tengerparti városkával ismerkedtünk meg. A kastélya a legnépszerűbb nevezetesség, ahol a murder hole-t (a gyilkos lyukat) és az ír írókról készült kiállítást is megtekintettük. Még a templomba és a temetőbe is bementünk, a legmaradandóbb élményt mégis a káprázatos kilátás jelentette. A kilátóból a messzi hegyekre, sőt Dublinra is ráláttunk. Érdemes volt visszavonatozni ebbe a bájos városkába.

Még így is jutott időnk Dublinba visszajutva bemenni végre a Trinity College-ba (ez Írország legrégebbi és legjelentősebb egyeteme), és gyönyörködni az impozáns könyvtárában, valamint nemzeti büszkeségükben, a Book of Kellsben, azaz a Kelták könyvében. Ez a 800-ból származó, borjúbőrbe kötött, képekkel díszített könyv a történelembe kalauzolja az olvasóját. Hasonló a mi Mátyás királyunk kódexeihez.

Igazán gazdag és változatos napot tudtunk magunk mögött. Természet, tenger, kultúra, tudás, történelem – volt benne minden. S főképp vonatozás, oda-vissza…

CITROMLIGETEK KÖZT

Megint kellemes utazásokról szólok: ezúttal délre, Spanyolországba viszlek el titeket. 2004 júliusában egy hétig Palma de Mallorcán nyaraltunk egy elegáns szállodában. Akkor még egy utazási iroda által szervezett úthoz csatlakoztunk, de az étkezéseken kívül más közös programunk nem volt. Többnyire a hotel medencéinél vagy a tengerparton süttettük magunkat a ragyogó nappal, néha bebuszoztunk a fővárosba nézelődni. Ez a körülbelül 320 ezer lakosú sziget történelmi, kulturális és kereskedelmi központja, ezért akad látnivaló bőven. Nekem leginkább a katedrális tetszett, nem véletlenül kerül ez minden útikönyv és naptár címlapjára.

Nem is mi lennénk, ha néhány kirándulást nem terveztünk volna be, megszakítva a strandolós semmittevés monotóniáját. Igaz, az időzítést kicsit felborította, hogy a negyedik napon felhős, borult időre ébredtünk. Micsoda dolog ez? Nem ezt jósolták a meteorológusok. Reggeli után már az eső is kezdett cseperegni, ezért átprogramoztuk magunkat: Incába, a „bőr városába” utaztunk. Ez Mallorca harmadik legnagyobb városa, a sziget közepén található, és nagy szerencsémre vonattal is megközelíthető. Az úton szomorkodva néztünk ki az ablakon az egyre jobban szakadó esőre, és kezdtük kétségbe vonni a döntésünk helyességét. Se zárt cipőt, se meleg pulcsit, sőt még esernyőt se hoztunk magunkkal, hisz délre jöttünk nyaralni, és egész hétre jó meleget ígértek. Nem esett jól a tizenhét-tizennyolc fokos hőmérséklet, messze nem strandidő. Azért nem adtuk át magunkat a búnak, nem hagytuk, hogy bármi apróság elrontsa a kedvünket.

Szerencsére a vonatról leszállva javult egy kicsit az időjárás, így nem áztunk el a városnézés során. Inca, a Serra de Tramuntana hegység lábánál fekvő kereskedelmi város eltér az ismert turistaövezetektől. Leginkább bőriparáról és a csütörtökönként megrendezett helyi vásáráról híres, a külföldiek ezért és a divatbutikok kínálata miatt keresik fel. Álmos kisváros benyomását keltette, különösen az eső utáni, tócsákkal tarkított, kihalt utcái miatt. A temploma is zárt ajtóval fogadott, a kávézók, borospincék és éttermek pedig nem vonzottak minket túlságosan. Azért én szívesen nézelődtem a kirakatokba tett drága és divatos cipők, ruhák és bőráruk között. A csillagászati árak láttán persze lemondtam a vásárlásról. Mégis a csütörtöki vásárral kellett volna próbálkozni, ott biztosan alkudni is lehetett volna…

Ha már így jártunk, a város feltérképezése után beültünk egy csendes kisvendéglőbe, ahol belekóstoltunk a méltán híres, hagyományos és autentikus helyi ízekbe, majd ismét vonatra szálltunk, és visszarobogtunk Palmába.

A másik kiruccanásunk szerencsésebbre és érdekesebbre sikerült. Már az úti előkészületek során kinéztük Sóller városát, ami a sziget északnyugati részén található. Nemcsak a róla készült fotók, hanem a megközelíthetősége miatt is vágytam oda, ugyanis hangulatos nosztalgiavonat közlekedik a Palma–Sóller-vasútvonalon. Tudjátok, ez az én világom, nem a kanyargós szerpentinek. (Az, vagy az alagutakkal tűzdelt autópálya lett volna a másik lehetőség.)

Reggel felszálltunk a néhány fapados és egy-két bőrüléses kocsiból álló érdekes, faborítású vonatra, s kezdődhetett a kaland. Kevés utas lévén kényelmesen ülhettünk, és zavartalanul nézhettük az ablak alatt elsuhanó, különleges növényzettel díszített tájat. Szebbnél szebb vidékeken haladtunk keresztül, a Tramuntana-hegységen alagutakon és viaduktokon át vezetett az út. A látvány újdonság volt számunkra, akárcsak a sínek mentén növő citrom- és narancsültetvények. Bár a szüretről már lemaradtunk, azt még éppen elcsíptük, hogy a fán maradt, később érő, élénksárga színben pompázó öklömnyi citromok ránk mosolyogjanak. Kellemes döcögéssel jutottunk el Mirador Pujol d’en Banya településig, ahol pár percig ácsorogtunk, hogy mindenki lefotózhassa a lélegzetelállító kilátást: a magas hegyek ölelésében megbújó Sóller-völgyet és magát a városkát. Lenyűgöző kép tárult elénk: a zöld fás-bokros terület mögött felbukkantak a picinyke téglaszínű házak, háttérben pedig a párába burkolt, kopár hegység, beleolvadva a felhők kékjébe. Már ezért megérte idelátogatni, de még sok más csoda is várt ránk.

A huszonöt kilométeres út Palma központjától Sóllerig közel egy óráig tartott, de gyorsan elrepült az idő. Amikor bedöcögtünk a végállomásra, meggyőződhettünk róla, hogy tényleg hangulatos helyre érkeztünk. Ennek a tündéri városkának sajátos, nyugalmat árasztó, történelmi hangulata van, amely lelassítja a nyüzsgő nagyvárosokból érkezőket is. Éppen mise idején érkeztünk, így bejuthattunk a – föntről már megcsodált – Iglesia de Sant Bartomeu-katedrálisba, amely az egész főteret uralja. Impozáns építmény, kivilágítva, teljes pompájában mutatta meg magát nekünk. A szűk sikátorokban sétálgattunk egy órácskát az ódon falak között, majd újabb helyszínre indultunk.

A városból villamosvonal vezet a közelben található kikötővárosba, Port de Sóllerbe. Ki kellett próbálnunk az egyedi, csak felül fedett, máshol teljesen nyitott, furcsa fémketrecszerű kocsikból álló villamoskocsikat. Akadt egy-két hagyományosabbnak látszó, faborítású vagon is, mi óvatosságból itt foglaltunk helyet. Hamar, mintegy húsz perc alatt elértünk a célunkhoz. Ez a békés öböl a kikötőt rejti egy hegy tetején lévő világítótoronnyal. Fantasztikus hely, nagyon tetszett: az erősen hullámzó kék víztömeg a kisebb-nagyobb jachtokkal, a parton a kávézók és éttermek végeláthatatlan sora, a bazár (ahol megleptük magunkat egy-egy praktikus – sőt talán életmentő – kalappal), na és az önfeledten strandoló emberek. Egy rövid időre mi is a színes kavalkád részeivé váltunk, főleg, amikor letelepedve egy óriási pálmafa árnyékába szusszantunk egyet. Megettünk párat anyukám otthonról hozott, „hamuban sült” pogácsájából, ami szokás szerint most is nagyon jó szolgálatot tett. Én vágytam a tengerbe, de fürdőruha hiányában csak térdig mártóztam meg a hűs vízben, Alex a partról szemlélődött, végigheverve egy nagy lapos sziklán. Én – gyűjtőszenvedélyemnek hódolva – zsákmányoltam néhány formásra csiszolt kavicsot, majd lepihentem párom mellé.

Újult erőre kapva nagy elhatározással felmásztunk a világítótoronyhoz. Elég dicséretes teljesítményt nyújtottunk, mert a nagy hőségben közel ötven percig kaptattunk fölfelé a hegyre az ide-oda csúszkáló, könnyű szandálunkban. Még jó, hogy a fejünket védte az újonnan vásárolt kalapunk… Felérve a csúcsra elfelejtettük a fáradalmakat, mert olyan páratlan panoráma tárult elénk, amely kárpótolt mindenért. A meredek, kopár sziklás hegyfalban előtűnt egy-egy fehér épület, az öbölre rálátva felfedeztük a strandot a pihenőhelyünkkel, a játéknak látszó jachtokat és a szinte ködbe vesző, hatalmas hegyeket.

Lebotorkálva a hegyről újabb nosztalgiázás következett: előbb a sajátos kinézetű villamossal, majd a hegyek között, völgyek között robogó vonattal a viaduktokon és alagutakon át. Vacsorára a hotelbe értünk, és – a szokásos módon, az első emeleti erkélyünkről, mint egy színházi páholyból – kényelmesen megnéztük az esti zenés-táncos műsort. A szemünket le-lehunyva felvillant előttünk újra a lenyűgöző táj, talán még a döcögő vonat ringatását és a citrusok illatát is éreztük…

KRAKKÓI HAJNAL

A fejezet elején már szóltam az éjszakai vonatozásainkról, azok viszontagságairól. Most megint egy ilyen történet következik, ezúttal kényelmesebb változatban. 2007-ben Alexszel együtt elfogadtunk egy „speciális ajánlatot”: két éjszaka Krakkóban egy háromcsillagos hotelben svédasztalos reggelivel, egy ebéd egy elegáns belvárosi étteremben, valamint egy sütizés és kávézás egy népszerű cukrászdában. Akkor még közlekedett a Krakovia expressz éjszakai járata, így este Miskolcon felszálltunk rá, és elhelyezkedtünk az előre lefoglalt kétágyas hálófülkénkben. Kényelmünket és éjszakai nyugalmunkat csak a határőrök zavarták meg, ugyanis hangos kopogással és az összes villany felkapcsolásával ébresztettek a magyar–szlovák és a szlovák–lengyel határon. Miután átestünk az útlevelek ellenőrzésén és a további formaságokon, távoztak. Így sikerült vagy öt órát aludnunk, persze megszakításokkal. De legalább kettesben lehettünk, nem kellett mással osztoznunk a fülkén, még az ajtót is magunkra zárhattuk.

Gyorsan, de sajnos túl korán Krakkóba értünk. Negyed hatkor kissé álmosan, duzzadt szemekkel hagytuk el éjjeli menedékhelyünket, hogy elüssük valahol az időt délután kettőig, amikor elfoglalhattuk a szállásunkat. Azt terveztük, hogy beadjuk a csomagmegőrzőbe a táskáinkat, és szétnézünk a központban. Rögtön az elején akadt egy kis nyelvi gond, mert angolul nem értettek, mi pedig lengyelül nem beszéltünk, így kissé nehezen sikerült megegyeznünk az időpontban, és a pénzváltás sem ment zökkenőmentesen. Végül az orosz lett a közös nyelv, ami megmentette a helyzetet. Ha már a pénzváltásnál tartunk, meg kell említenem a vécésnéniket. Annyira haladtak a korral, hogy nyugati árakat kértek, mint Bécsben, de annyira nem modernizálódtak, hogy felváltsák a szerencsétlen turisták bankjegyeit. Aprónk nem lévén húszzłotys papírpénzt akartunk adni. A banya kinézetű szipirtyó nagy hangon rikácsolva tessékelt ki minket, mintha valami égbekiáltó bűnt követtünk volna el. Ahelyett, hogy sajnálkozva elnézést kért volna, hajthatatlan volt, gonosz tekintettel elzavart minket dolgunk végezetlenül. Végül aztán egy másik helyen több sikerrel jártunk, így megkönnyebbülve kezdhettük a városnézést.

Az óváros teljes zászlódíszben fogadott minket, na nem a mi tiszteletünkre dekorálták ki a központot, hanem a város 750 éves évfordulójára. A Főtér (Rynek Główny) – képekről jól ismert – jellegzetes épületeit, a reneszánsz Posztócsarnokot, a város egyik szimbólumát és a Mária-bazilikát azonnal fölismertük. Ez a 14–15. századi gótikus stílusú templom nemcsak Krakkó, hanem egész Lengyelország egyik leghíresebb műemléke. Természetesen kora hajnalban zárva volt, miként a reggelizőhelyek, kávézók is. Mivel nyár volt, a nap már beragyogta a teret, furcsa érzésünk támadt, ugyanis teljesen kihalt és csendes volt minden, rajtunk kívül egyetlen lelket sem láttunk, mintha egy kísértetvárosba csöppentünk volna. Éhünket anyukám otthonról hozott, hamuban sült pogácsájával csillapítottuk egy padon ücsörögve. Még szerencse, hogy enyhe volt a reggel, így nem fáztunk. Elsétáltunk a Barbakánhoz, az 1499-ben épített, huszonnégy méter átmérőjű erődhöz és az óváros kilenc kapuja közül a leghíresebbhez, a Flórián-kapuhoz.

Közben érdekes volt látni az ébredő várost. A takarítók, boltosok, szállítók megkezdték napi rutinjukat, emberek siettek munkába, és lassan megindult a hétköznapi élet. Mi tizenegy tájban elindultunk busszal a Visztulán túlra, a szállásunkra. Gondoltuk, legalább a cuccunkat letehetjük hamarabb a recepción, de rugalmasak voltak és beengedtek a szobánkba is. Ott gyors zuhanyozás után kipróbáltuk az ágyunkat és aludtunk egy órácskát.

Frissen indultunk neki a délutánnak, és miután egy bőséges, finom halebédet is elfogyasztottunk, már semmi akadálya nem volt a határtalan jókedvünknek. A városközpontra nem lehetett ráismerni: élénk, nyüzsgő tömeg mindenhol: a teraszokon ettek-ittak a vendégek, a téren fesztiválhangulat uralkodott. Fiatal grafikusok alkották a képeiket, bábosok, gólyalábasok és breakelők szórakoztatták a közönséget, akik között itt-ott feltűnt egy Elvis Presley- vagy Michael Jackson-imitátor. Elvegyültünk mi is a tömegben, és élveztük, hogy ilyen érdekes helyen lehetünk.

A többi nap is hasonlóan vidáman és kellemesen telt, és hamar eljött a hazautazás napja. Önkritikusan be kell vallanom, az autónak nagy előnye, hogy nem vagyunk időhöz kötve, míg a vonatok kötött menetrend szerint közlekednek. Ezért fordulhatott elő az, hogy a túl korai érkezéskor pár órát céltalanul tébláboltunk az üres városban. Visszafelé szerencsénk volt, mert a szállodában rugalmasan kezelték a helyzetet, estig maradhattunk a szobában. Így az egész napot szabadon, csomagok nélkül tölthettük a központban, és csak kevéssel a vonatunk indulása előtt költöztünk ki a hotelből.

Az éjszakai vonatozásunk ezúttal sem volt zavartalan, mert a határőrökön kívül a vasúti kocsi tetején hangosan és ütemesen doboló eső sem segítette a pihentető, mély alvást…

DIOCLETIANUS VÁROSÁBAN

Maradjunk 2007-nél és az éjszakai vonatozásnál. Nyaralásunkat a legutolsó pillanatban foglaltuk le, hiszen pár nappal korábban még csak az ötletek szintjén válogattunk, hova is menjünk. Végül az Adriát választottuk, a szép, tengerparti történelmi városkát, Trogirt. Döntésünkhöz nagyban hozzájárult, hogy az interneten felfedeztem egy Budapest és Split között közlekedő közvetlen éjszakai vonatot. Kétszemélyes hálófülkét ígértek, ami elég csábítónak hatott. Persze az utazási irodák által hirdetett Medena Hotelben már nem sikerült szabad helyet kapnunk, betelt a létszám, de Alex nagy leleményesen közvetlenül vette fel a kapcsolatot a szálloda recepciójával, ahol biztató választ adtak. Igaz, a felújított, 1. osztályú, légkondis, erkélyes szobák már foglaltak voltak, de a szintén (majdnem) minden kényelemmel ellátott, 2. kategóriás részben még akadt számunkra egy szoba. Ráadásul sokkal olcsóbban, mint amit az utazási irodák kínáltak. Így azonnal lefoglaltuk, és nagy szerencsénkre még a vonaton is sikerült egy szabad kétágyas hálófülkét kapnunk.

Bár egyáltalán nem hiszünk az ezoteriában (Alex különösen elutasítja), azért valamit csak segíthetett a szerencsés dátum, a három hetes, hogy ebben a „last utáni last minute” utazásban minden ennyire sikeresen összejött. 2007. hetedik hó hetedik napján vette kezdetét az utazásunk. Reggel 10.08-kor (nem hétkor!) kigördült velünk Debrecenből az IC, amelyből csak Budapesten szálltunk ki. Akkor még működött a Keleti pályaudvar mellett egy kitűnő kínai étterem, ahol könnyű, de bőséges ebéd után birtokba vettük a számunkra fenntartott kétágyas fülkénket. Ezúttal zavartalan olvasgatással, pihenéssel telt az időnk, miközben átrobogtunk a Dunántúlon. Az éjszakai alvásunk is egész kellemesre sikeredett, bár néha zötyögve, döcögve, itt-ott rángatva haladtunk, de ettől mi nem ébredtünk fel. Bár Alex reggel bevallotta, hogy egy picit tartott tőle, hogy egy hirtelen kanyarban vagy fordulásnál leesik az emeletes ágyról. Én inkább azon izgultam, életem párja nehogy véletlenül kirúgja az ágy tartóját, és mindenestül rám essen. Azt nem biztos, hogy túléltem volna… Szerencsére egyik rossz sem következett be, sőt reggel hét tájban minden gond nélkül befutott velünk a vonat Splitbe. Nagyon turistabarát megoldás fogadott minket: a vasút- és buszállomás, sőt a hajókikötő is egymás mellett van, így el sem lehet téveszteni. A szállásra még túl korai lett volna kimenni – egyébként félóránként jártak a buszok –, így körülnéztünk. A ragyogóan tiszta (éppen pár perccel azelőtt takarított) sétány tükörsima járólapján megcsillant a napfény, a járdát szegélyező hatalmas pálmafák egyértelműen jelezték: mediterrán vidékre érkeztünk. A csendes, még kihalt tengerparton elsétáltunk az óváros ékességéhez, Diocletianus császár híres palotájához.

Ez az antik palota i. sz. 300 körül épült, Diocletianus római császár itt élt 311-ben bekövetkezett haláláig. A palota maradványa a spliti óváros fontos részét képezi, 1979 óta az UNESCO világörökségi listáján szerepel. Hihetetlen elképzelni, hogy fénykorában 8–10 ezer ember lakott itt. Szűkös időnkből nem telt részletesen bejárni ezt a hatalmas, 38 ezer négyzetméter alapterületű (200 méter hosszú és 170 méter széles, 15–20 méteres falakkal rendelkező), több mint 1700 éves építményt, de egy kis ízelítőt kaptunk belőle. A palota mind a négy kapuját sikerült felkeresnünk: a Bronz-, Vas-, Ezüst- és Aranykapukat. Érdekesség, hogy az Ezüstkapu biztonsági okok miatt a középkorban be volt falazva. Magyar vonatkozású információ, hogy itt, a Szent Duje-székesegyházban van eltemetve IV. Béla királyunk kisebbik lánya, Katalin. A másik lányáról többet tudunk: Margitot apja apácának küldte a Nyulak szigetére, a mai Margitszigetre.

Mielőtt belemerülnék a történelmi részletekbe, inkább visszatérek egy pillanatra az Aranykapuhoz, ahol Szent Gergelynek – a horvát írás megteremtőjének – hatalmas szobra mellett készítettünk fotókat. Több napra való látványosság lenne Splitben is, de mi déltájt kibuszoztunk Trogirba, a szállásunkra. Ott kellemes meglepetés fogadott: mégis felújított szobát kaptunk, kényelmes, új ágyakkal, sőt tágas – tengerre néző – erkéllyel, amely minden reményünket túlszárnyalta. Ki is használtuk, hisz a déli szieszta idején jólesett ott pihengetni, akárcsak este lefekvés előtt onnan nézni a tengerpart fényeit. Mégis lehet valami varázsereje a mágikus, három hetes számkombinációnak?

Gyorsan és kellemesen telt el a hét (A civilizáció nyüzsgése vagy a természet csöndje? című részben is mesélek róla), a strandolás mellett többször bementünk Trogir óvárosába nézelődni, s amikor elérkezett a hazautazás ideje, ismét sikerült Splitet megnézni. Az egész nap rendelkezésünkre állt, mert csak az éjszakát töltöttük a vonaton. Ezúttal is várt minket a kétszemélyes fülkénk, ahol aránylag jól aludtunk megint. Amikor reggel a kalauz felszólította az utasokat, hogy adják le az ágyneműt és alakítsák át az ágyakat ülőhelyekké, Alex gyors megbeszélést folytatott vele. Fülig érő szájjal jött vissza és megnyugtatott, hogy nekünk nem kell semmit csinálnunk, heverészhetünk nyugodtan. Így igazán főúri kényelemben telt az utunk egészen Budapestig. Lám, mit tesz egy kis kenőpénz, legalábbis a világnak ezen a táján. Itt még igaz a mondás: „Pénz beszél…”

BALTIKUMI KALANDOZÁSOK

Megint visszaugrunk sok évet a múltba, 1994-be. Ekkor az én Alexem Finnországban dolgozott, és én a pár nappal megtoldott tavaszi szünetben – amely akkor még egyébként is elég hosszú volt – meglátogattam. A reptéren várt engem, és rögtön átirányított a hajókikötőbe, ahonnan az észt Tóni barátunkkal együtt hamarosan indultunk is Tallinnba. Még magamhoz se tértem az ámulatból, az érdekes és kalandos hajózás közben (erről a Hajózz ki a biztos öbölből! című részben írok) Alex elmesélte, milyen további meglepetések várnak rám. Vásárolt egy Balticard nevű vonatbérletet, amellyel beutazzuk majd a Baltikumot. Tóni tallinni lakásában albérlő diákok laknak, akik a szünetre hazautaztak, így mi ott lakhatunk, az lehet a főhadiszállásunk, csak a macskáról kell gondoskodnunk. Izgatottan vágtunk neki a nagy kalandnak, s miután a jégtörő hajó kiszabadított bennünket a jég fogságából, és a „ribizliboros táncos lovagomat” is leráztuk, végül sikerült kialudni magunkat Tóni vendégszobájában.

Először az észt fővárost térképeztük föl. Alex úgy ismerte, mint a tenyerét, így kitűnő idegenvezetőnek bizonyult. Saját tempónkban, a Viru szállodától indulva végigjártuk az elragadó óvárost. A városházát az egész Baltikum legszebb, eredeti állapotában megmaradt késő gótikus építészeti emlékének tartják. A tornyának csúcsán széljelzőként Öreg Tamás (Vana Toomas) szolgál. A hangulatos főtéren betértünk egy meghitt kávézóba, a Gnomba, ahol a finom kávé és sütemény után egy különleges likőrt is megkóstoltunk, a Vana Tallinnt, amely azóta is a kedvencem. Sétánk során megnéztünk sok híres templomot. A 12. századi Szent Olaf-templom II. Olaf norvég királyról, a tengeri utazók védőszentjéről kapta a nevét. A templom 159 méteres tornya a középkori Európa legmagasabb épülete volt. A 13. századi Szent Miklós-templom az egyház művészetét bemutató múzeumnak ad otthont, itt őrzik Tallinn leghíresebb festményét, a Haláltánc című hátborzongató képet, egy 15. századi művész alkotását. Mivel az épületnek remek az akusztikája, rendszeresen tartanak orgonakoncerteket is, bár természetesen az impozáns színház-koncertteremben zajlik a kulturális élet jelentős része. Az 1900-ban épült hagymakupolás Alekszandr Nyevszkij-székesegyház az orosz ortodoxoké, tizenegy hatalmas haranggal rendelkezik.

A templomok közül ki ne hagyjam a gótikus stílusú dómot (Toomkirik, másik nevén: Szűz Mária-székesegyház), amelyet egész Észtország legrégebbi templomának tartanak, mivel az első fatemplomot ezen a helyen 1219-ben építették. Ez a Toompea-dombon álló középkori templom – falain faragott nemesi címerekkel, sírfeliratokkal – a legszebb történelmi látnivalók egyike. Frissen, fürgén megmásztuk a hatvankilenc méter magas barokk harangtornyát, és megérte, mert lenyűgöző panorámában volt részünk. Alattunk terült el ez a Finn-öböl partjára épült csodálatos város, amely túlélte a viharos történelmi századokat. Az észtek a 13. századtól kezdve gyakran csak kisebbségként lakhattak itt, hiszen dán, svéd, orosz, majd jóval később szovjet uralomban volt részük. Mindezek ellenére Tallinnak sikerült megőrizni a szép, történelmi arculatát. A városban sétálva a mából minduntalan visszarepültünk a középkorba. Különösen a várban és környékén éreztük ezt a sajátos, ódon hangulatot. A Rüütli – magyarul lovag – étteremben persze csak a díszlet és dekoráció emlékeztetett a régi időkre, az étel nagyon is friss volt. Addigi életem során sehol nem ettem olyan finoman elkészített sügért, mint ott. Nem véletlenül tértünk vissza törzsvendégként, amíg ott tartózkodtunk a fővárosban. Más jó helyeket is sikerült megismernünk, különösen, hogy egy régről ismerős észt házaspárral is csavarogtunk együtt. Velük a Szűztoronyban kávéztunk és – kizárólag a hideg ellen – mi, nők Vana Tallinnt ittunk, a férfiak pedig vodkát. A Szamáristállóban ebédeltünk (senkit ne tévesszen meg a neve, ez egy elegáns étterem volt), ízletesen elkészített csirkés ételt. Este sörözőbe hívtak meg a barátaink, így a Gentle Wolfban megkóstolhattuk a helyi és az ír söröket. Máskor a Red Lionba is betértünk megmelegedni, megpihenni.

Órákig mesélhetnék még erről a fantasztikus városról, az itt szerzett élményekről, de rövidre fogom. Mindennap sikerült valami különleges helyet felfedeznünk, még ha csak kívülről is. Sajnos nem jutottunk be a Kadriorg- (Katalin-völgy-) palotába, amelyet Nagy Péter orosz cár építtetett olasz mesterekkel 1718-ban, és a felesége tiszteletére nevezték el. Bár belülről nem láthattuk a barokk építészet csodálatos példáját, ez a Finn-öböl partján álló cári rezidencia így is nagy élményt adott. Gondozott kertjével, szökőkútjaival, ápolt sövényeivel, színes virágágyásaival egy kicsit Versailles-ra emlékeztetett.

Néha csak céltalanul barangoltunk az utcákon, többször felkerestük kedvenc helyeinket, a Feketefejűek házát, a Három nővért vagy a Három fivért, ezeket a szorosan egymás mellett álló, egyedi, pompás épületegyütteseket. Gyakran visszatértünk a Szent Katalin-átjáróhoz is, amely talán az óváros egyik legbájosabb, kövezett utcácskája. Egyik végén találhatók a Szent Katalin-kolostor maradványai, míg a másik végében kézműves boltocskák, műhelyek állnak, ahol munka közben láthattuk az ékszerészeket, üvegárusokat, kalaposokat, keramikusokat vagy paplankészítőket, sőt selyemárusokat és más, ritka mesterséget űzőket.

Miután a tallinni pár nap alatt sikerült akklimatizálódnom az északi tavaszhoz, feltöltődve megkezdtük a körutunkat. Úgy terveztük, hogy egy-egy éjszakát vonaton töltünk, s közben Tallinnból Rigába, majd Rigából Vilniusba utazunk. A balti fővárosokban is alszunk egyszer-egyszer, de ha nem kapunk megfelelő szállást, menedékként visszatérünk Tóni lakásába. Az indulás napján lepecsételtettük a bérletünket (nem ment egyszerűen, a szovjet éra beidegződései még hatottak: egyetlen működő pénztár, sorállás, hosszú ebédszünet stb.), de miután sikerült, Alex bolondos ötletére felszálltunk a Narvába menő vonatra. Ha valaki nem tudná, ez a Narva folyó mentén fekvő, körülbelül ötvenezer lakosú ipari város Észtország legkeletibb városa az észt–orosz határnál. Lakóinak csak egyharmada észt állampolgár, ami nem csoda, hiszen sokáig állt orosz, majd szovjet fennhatóság alatt. Mint megtudtam, Alexet régóta foglalkoztatta a gondolat, hogy ellátogasson oda, ezért nem akarta kihagyni a kínálkozó alkalmat. Én kicsit szkeptikusan fogadtam az ötletet, de titokban kíváncsian vártam, milyen lesz ez az Európában ritkaságnak számító, keskeny határfolyóval elválasztott „ikerváros”, amelynek mindkét oldalán erődök állnak, melyeket még a dánok emeltek a 13. században.

Hosszan zötykölődtünk a sík vidéken, közben eléggé lepusztult tájakon haladtunk keresztül, de végül megérkeztünk ebbe a sajátos városba. A folyó és a Hermann-vár, a Német Lovagrend egyik restaurált erődítménye nagyon tetszett. Érdekes, hogy pontosan szemben áll a Narva jobb partján lévő ivangorodi várral. Az észt várat alaposan bejártuk, rajtunk kívül nem akadt látogató, ezért nagy figyelemmel vizslattak minket minden teremben a teremőrként ott ülő „bábuskák”. A toronyban egy (számomra) elég érdektelen várostörténeti kiállítást láttunk, viszont a panorámáért megérte fölmászni oda. Átláttunk az oroszokhoz (vízum hiányában be kellett érnünk a leskelődéssel). A várkertben rácsodálkoztunk egy hatalmas, épen maradt, eredeti Lenin-szoborra. Furcsa, hogy megőrizték…

Városi sétánk során megnéztük az összes látnivalót: az újjáépített barokk városházát, egy szintén barokk, 18. századi épületben elhelyezett művészeti galériát, valamint evangélikus és ortodox templomokat. Az a pár ott töltött óra éppen elégnek bizonyult, hisz legalább háromórás zötyögés után, csak este fél tíz körül érkeztünk vissza a tallinni pályaudvarra, ahonnan csak két óra múlva indult a nemzetközi vonatunk. Addig egy közeli kínai étterembe tértünk be – a környéken ezt találtuk a legtisztábbnak és legbizalomgerjesztőbbnek –, ahol finom mogyorós-hagymás-bambuszos csirkét és sertést fogyasztottunk, és próbáltuk kihúzni az időt legalább tizenegyig. Eleinte kellemesen éreztük magunkat, fertőtlenítésként még vodkát is rendeltünk, de hirtelen mintha megdermedt volna a levegő, elfogytak a vendégek, s mire felocsúdtunk, már csak mi maradtunk. A személyzet kissé türelmetlenül nézegetett felénk, gondoltuk, záróra közeleg. Gyorsan fizettünk, ők megkönnyebbültek, mi pedig távozóban láttuk, hogy gyanús alakok érkeznek, akik azonnal a pulthoz mentek, és miután bezárták mögöttünk az ajtót, ki tudja, milyen sötét üzletek zajlottak odabenn. Lehet, hogy a helyi maffia behajtóemberei jöttek meg? Jobb erről nem tudni, és kimaradni az alvilági ügyletekből.

Mielőtt elmesélném a hálókocsiban töltött éjszakáinkat, pár szót ejtek a tallinni lakásunkról is. Alex már korábban aludt Tóni barátjának a lakásában, s akkor arra panaszkodott, hogy a macska miatt elég zaklatott éjszakája volt. Kérdésemre: – Miért nem zártad ki a szobából? – megdöbbentő választ adott: – Hiába zártam ki, mindig visszajött, kinyitotta az ajtót. Hallottatok már ilyet? Egy macska kinyitja a becsukott ajtót. Akkor, bár hitetlenkedtem, nem vitatkoztam tovább. Most bebizonyosodott, hogy igazat beszélt. Az első tallinni éjszakán semmi gond nem volt, mert mi a vendégszobában aludtunk, egy keskeny ágyon, a cicus pedig a gazdájával a másik szobában, a franciaágyon. Barátunk másnap távozott, ránk bízva a lakást és a cicát, és felajánlotta, hogy költözzünk át a nagyobb szobába, a kényelmesebb ágyra. Így is tettünk. Este fáradtan lefeküdtünk, a macskát gondosan a konyhában hagyva a kis kuckójában, s elaludtunk. Alex pillanatok alatt mély álomba zuhant, én pedig rövidesen arra ébredtem, hogy egy szokatlanul meleg, puha, szőrös valami mozgolódik mellettem. Kinyitottam a szemem, és két nagy macskaszem meredt rám. Felsikoltottam, mire a párom is felriadt, s felszólításomra kivitte a macskát. Bizonyára említettem már, hogy tartok az állatoktól, sőt az idegenektől kifejezetten félek, pláne testközelben. Alex, miután alaposan becsuktuk az ajtót, ismét azonnal elaludt. Én pedig lapultam, éberen figyeltem, mi lesz. A macska sértetten újra vissza akart jönni. Nekifutásból felugrott az ajtóra, igyekezett lenyomni a kilincset a mancsaival. Elsőre nem sikerült, de nem adta föl. Többször is nekilódult, nagy puffanásokkal az ajtónak ugrott, újra és újra, egyre dühösebben, nagyobb lendülettel. Az ötödik-hatodik próbálkozását siker koronázta, mert kivágódott az ajtó, és a győztes már fenn is volt az ágyunkon. Rémülten ráztam fel Alexet álmából, attól féltem, hogy a macska haragjában rám fog támadni. Szegény drágám felnyalábolta a négylábút és kivitte, betette a másik szobába, ott is becsukta az ajtót, s visszatért. De ekkor nekem már odalett a nyugalmam. Kitaláltam, hogy vegyük le a kilincset, s kulccsal zárjuk magunkra az ajtót. Ez végül jó megoldásnak bizonyult, s azt a pár órát, ami még maradt az éjszakából, így legalább nyugodtan tudtuk alvással tölteni. Így tettünk minden éjjel. Sajnáltuk a cicát, hisz kizártuk a helyéről – rájöttünk, hogy bizonyára az albérlő lányok megengedik, hogy velük aludjon –, de önző módon mégiscsak a magunk kényelmét kerestük…

Ehhez az első „macskás” éjszakához képest nyugalmasan és pihentetően zajlottak az éjszakáink a vonaton. Először háromágyas couchette-et kaptunk, s mivel „telt ház” volt, nullára csökkent az esélye annak, hogy csak ketten aludjunk. De szerencsénkre egy szolid, ápolt orosz férfit kaptunk fülketársként, akivel gyakorolhattuk a kissé megkopott nyelvtudásunkat. Érdekes figurának tűnt, pilótaként dolgozott, s éppen szabadságra igyekezett haza. A Riga–Vilnius-vonalon egy terebélyes lett asszonyság cuccolt be a fülkénkbe (öt-hat hatalmas zsákkal, szatyorral), de valami csoda folytán összehaverkodott a kalauzzal, aki kerített neki egy másik, üres fülkét, így hamarosan kettesben maradtunk. Viccelődtünk, hogy Alex szakálla és zord tekintete elijesztette. Csak kora hajnalban rontott be a fülkénkbe a cseppet sem tapintatos, viszont nagyhangú kalauznő (gyezsurnaja), aki „para vsztavaty! (ideje felkelni!)” harsány kiáltásával ránk hozva a szívbajt felriasztott, és majdnem kiugrasztott bennünket az ágyból. A Vilnius–Tartu vonalon már eleve kétágyas hálókocsijegyet szereztünk némi felár ellenében, így nyugalmunkat senki nem zavarta meg. A vonat lágy ringatása segített, hogy fáradt testünk-lelkünk megpihenjen, de az utazás végén azért megállapítottuk, hogy tíz év múlva már biztosan nem vállalkoznánk ilyen vakációra. (És nem is vállalkoztunk.)

De hol van még a vége? Ne szaladjunk ennyire előre, maradjunk Rigában, ahova reggel fél kilencre megérkeztünk. Napsütés fogadott, az esőt Észtországban hagytuk, így reménykedtünk, hogy kellemesen, jó időben tölthetünk el két napot ebben a Daugava folyó partján épült városban, amely a Baltikum legnagyobb városa. Őszintén szólva nagyon keveset tudtam Lettország fővárosáról (akkor még nem volt internet, blogok stb.), ezért lelkes kíváncsisággal vetettük bele magunkat a városnézésbe. A csomagjainkat az állomáson hagytuk a megőrzőben, hogy szabadon bóklászhassunk. Reggelizőhely is akadt az utunkba, ahol csillapíthattuk az étvágyunkat, sőt később ízletes ebédet is ettünk egy jó étteremben. Kávézókban, cukrászdákban is bővelkedett ez a település, csak egyvalamit hiányoltunk, de azt nagyon. Nem találtunk vécéket. Akkoriban még a vendéglátóhelyek többsége sem rendelkezett velük. Pedig néha csak azért tértünk be, és rendeltünk valamit, hogy „egyet fizet, kettőt kap” alapon azt is elintézzük. De nem sikerült. El sem tudtuk képzelni, hol végzik el a turisták a szükségleteiket. Azóta biztos sokat javult a helyzet, de mi napközben néhányszor visszakanyarodtunk a bevált helyre, a vasútállomásra, ahol a fizetős, de legalább tiszta illemhelyet használhattuk.

Ez a kis negatívum se szegte a kedvünket, élveztük, hogy hátizsákos turistákként fedezhetjük fel ezt a számunkra ismeretlen terepet. Riga biztonságos, nyugodt helynek bizonyult, nem éreztük a világváros túlzsúfoltságát, stresszes, rohanós élettempóját, inkább természetközeli, erdős, parkos, élhető helynek tűnt. Persze mi inkább a központi részt ismertük meg – óriási mázlival, aránylag jó áron egy tágas, kényelmes szobát kaptunk egy belvárosi szállodában –, így csak egyszer merészkedtünk a folyó túloldalára, azt is fölöslegesen. A legfőbb látnivalók a történelmi belvárosban találhatók. (Ott jártunk után nem sokkal, 1997-ben felvették az UNESCO világörökségek listájára.)

Akkoriban még érződött a szovjet múlt pénztelensége, ezért még sok – eredetileg gyönyörű, különleges, műemlék jellegű – épület kopottan, málló falakkal várta a jobb időket, a felújítást (ami azóta megtörtént). Mi igyekeztünk régi pompájukban elképzelni ezeket a jelentős, a 19–20. század fordulóján épült szecessziós (Art Nouveau, Jugendstil) épületegyütteseket is, és olyannak látni, amilyenek fénykorukban lehettek. Ha elég kreatívak vagyunk, ezek Bécsre, Prágára vagy Budapestre emlékeztetnek.)

Nekünk sikerült túllátni a felszínen, így nagyon élveztük a sétákat az óváros macskaköves utcáin, kecses templomokat, középkori házakat szemlélve. Természetesen nem hagyhattuk ki az 1209-ből való Szent Péter-templomot, melybe néhányszor belecsapott a villám, és emiatt kétszer össze is dőlt, majd a II. világháborúban ki is égett. Szerencsére 1973-ban felújították, azóta evangélikus templomként üzemel Riga legmagasabb épülete. A tornyába is felmentünk, hogy egy pillantást vessünk erre a bájos fővárosra. Annyi stílust találtunk ebben a városban, mint egy megelevenedett építészeti könyvben. A szovjet divatot követte a Lett Tudományos Akadémia hatalmas tömbje (becenevén: Sztálin születésnapi tortája), amely szerintem hasonlít a Lomonoszov Egyetemre. Érdekes épületegyüttes a piac, amelyet négy, az 1920-as években épült repülőgéphangárból alakítottak ki. Az egyikben csak húst, a másikban csak halat, a további kettőben zöldségeket és egyebeket árultak.

A Balti-tenger partján, a Daugava folyó torkolatánál fekvő lett főváros belopta magát a szívünkbe, ha annyira nem is lett a kedvencünk, mint az észt. Tetszett a folyó mélyvörös színének és a környező fák méregzöldjének meseszerű kombinációja, az óváros utcáin előbukkanó kastélyok, várak és a számtalan jellegzetes ház. Itt is felfedeztük a „három testvér épületegyüttest”, akárcsak Tallinnban. Úgy hírlik, hogy a három épületet ugyanannak a családnak a férfi tagjai építették száz év különbséggel, az elsőt az 1500-as években. A Feketefejűek házáról megtudtuk, hogy eredetileg a nőtlen kereskedők „klubja” volt, és ha valaki megházasodott, azt kizárták. A németek 1941-ben földig lerombolták, de sikerült szépen újjáépíteni. Természetesen Rigában is áll egy dóm, amelynek építését 1211-ben kezdték, és többek között arról nevezetes, hogy itt van a világ legnagyobb mechanikus templomi orgonája 7000 síppal. 1601-ben készítették.

Ki ne hagyjam a nevezetességek közül az 1935-ben leleplezett Szabadság-emlékművet, egy női szobrot, aki a feje felett egy három csillagból álló ívet tart. (A három arany csillag Lettország három tájegységét, Kurzemét, Vidzemét és Latgalét szimbolizálja.) A Nemzeti Opera épülete igazán impozáns látványt nyújt, a mi Szépművészeti Múzeumunkhoz hasonlít.

Mielőtt búcsút vennénk Rigától, elmesélek egy vicces esetet. Egyik késő délután éppen cseperegni kezdett az eső, ezért bemenekültünk egy utunkba kerülő kisvendéglőbe. Alex helyet keresett, engem pedig megkért, hogy rendeljek a pultnál két vodkát. A pénzt is a kezembe nyomta – az étlapról kinézte az árát –, én pedig engedve a felszólításnak, rendeltem. Az angol nyelv hallatán a pultosnő nagy szemeket meresztett rám, majd miután oroszra váltottam, két vizespohárba öntött egy-egy decit a tömény italból. Na, ekkor én meresztgettem a szemem csodálkozva: itt vizezik az italt, vagy mi történt? Mire az asztalhoz vittem a poharainkat, eszembe jutott a szovjet idők trendje: szto gramm, azaz egy deci volt akkor az egységnyi alkohol. Úgy látszik, ez megmaradt. Nagy nevetve kénytelenek voltunk hosszabban elidőzni a vendéglőben, sőt rendeltünk némi harapnivalót is a rengeteg aperitifhez. Így a vacsorát is letudtuk ott.

Litvániáról homályosabbak az emlékeim, pedig ott nem is ittunk vodkát. Addigra eléggé elfáradtunk, és az időjárás is nedvesre, esősre váltott. Azért persze maradtunk két napig, Vilniust is látni akartuk az összes – legalább tizenöt-húsz – templomával. Sajnos, a legtöbb zárva tartott, így csak kívülről szemlélhettük meg. A város legjelentősebb temploma a Szent Anna, amely annak idején még Napóleont is elbűvölte. A kései gótika egyik legszebb alkotásának tartják nemcsak Litvániában, hanem egész Európában. Tényleg nagyon különleges a harminchárom féle vörös téglából épült tornyával és a mellette magasodó neogótikus harangtoronnyal együtt.

A szüntelenül szemerkélő esőben bóklásztunk az óváros macskaköves utcáin, és bekukkantottunk a lakóházak belső tereibe. Nagyon furcsának találtuk, hogy a régi, lerobbant épületeket úgy újították fel, hogy csak az utcafronti részeket hozták helyre. Nyilván kevés pénz állt rendelkezésükre, és bizonyára az csak a kezdet volt, később folytatták a renoválást. Egyébként éppen abban az évben, amikor ott jártunk, 1994-ben, vették fel Vilnius fallal övezett történelmi belvárosát az UNESCO világörökségek listájára. Nekünk Tallinn és Riga után mégis színtelenebbnek és kevésbé elegánsnak tűnt, nem adott újat. Talán fordított sorrendben kellett volna meglátogatnunk a három fővárost?

Természetesen a legfőbb látnivalókat végigjártuk az eső ellenére is. Alex nagyon kíváncsi volt Kelet-Európa egyik legrégebbi egyetemére, amelyet 1579-ben Báthory István alapított. A városkapu, a Hajnal-kapu felé vezető utat gyönyörű gótikus épületek szegélyezik. Nagy élmény volt a Gediminas-torony tetejéről lenézve megcsodálni az egész várost. Ez a nyolcszögletű torony a litvánok nagyfejedelméről kapta a nevét. Gediminas az 1300-as években sikeres politikájának köszönhetően megvédte az országot, sőt a mai Ukrajnáig tolta ki a határait. A Gediminas-torony ma igazi jelkép, Litvánia 1991-es függetlenségének kivívása óta a nemzeti színű zászló folyamatosan a tetején lobog.

Talán többen tudjátok, hogy Vilnius Budapest testvérvárosa. A központban lévő klasszicista jellegű polgári épületeivel hasonlít is a mi fővárosunkra. Sétánk közben be-betértünk egy kávézóba vagy teázóba, hogy picit megszáradjunk, és egy forró csokival vagy teával felmelegítsük magunkat. Az időjárás nem fogadott a kegyeibe minket, de mit tehettünk? Belefáradtunk a rengeteg templom és műemlék látványába, engem már csak az vidított fel egy picit, ha egy elegáns, borostyán ékszereket árusító boltra bukkantunk, de sajnos túltengtek a szovjet időket idéző bóvli szuvenírek.

Úgy döntöttünk, hogy kihasználjuk a bérletünket, vonatra szálltunk (ott legalább nem áztunk), és elutaztunk a száz kilométerre található Kaunasba. A kalauz hosszasan nézegette a Balticardot, akkor látott olyat először. Persze nem utoljára, ugyanis útközben kiderítettük, hogy Kaunasból megy közvetlen vonat Tartuba, a következő úti célunk felé. Ez sokkal kedvezőbbnek tűnt számunkra. Így hirtelen elhatározással egy gyors városnézés után visszavonatoztunk a szállodában hagyott csomagjainkért Vilniusba. Természetesen megint ugyanazzal a kalauzzal utaztunk, aki hatalmas szemeket meresztve bámult hol ránk, hol a bérletünkre. El se tudta képzelni, miért furikázunk oda-vissza. A cuccainkat magunkhoz véve ismét robogtunk Kaunas felé, szerencsére akkor már egy másik vasutassal. Akkor akadt volna ki igazán szegény, ha újra összefutunk. Az ámokfutásunk (ámokvonatozásunk) után végre lehiggadva nézegettük a város látnivalóit. Egy-két nyugodt napot megérne ez a hely is, hisz gyönyörű természeti környezetben, a Neris és a Nyeman folyók torkolatába ékelődött be az óvárosa. Főutcája, a szép, macskaköves Vilniaus gatvé a legrégebbi, Vilniusba vezető kereskedelmi út volt. A Városháza tér fontos hely, a templomnak tűnő, vörös téglás városházával és a szintén vörös téglából épült, 16. századi Szent Bernát-székesegyházzal. Azt az útikönyvből tudtuk meg, hogy az 1300-as évektől kezdődően Kaunas is a Hanza kereskedelmi térség része volt, ekkor épültek jellegzetes stílusban a vörös téglából készült házak és templomok, valamint a kaunasi erőd is, meg a Perkunas-ház, a kor egyik legszebb épülete. A legnagyobb vöröstéglás templom a Szent Péter és Pál-bazilika. Gyors – kétfelvonásos – városnézésünkből leginkább a folyóra és a vörös téglás épületekre emlékszem. Valamelyik nyáron szívesen visszamennék igazán megnézni Litvániát…

Tartuban folytatódott a balti körutunk, ahol Tóni barátunk él. Így az ő vendégszeretetét élveztük két éjszakára. Talán nem tudja mindenki, hogy ez a város Észtország második legnagyobb városa, az ország tudományos és kulturális központja. Itt található Észtország legrégebbi egyeteme (1632-ből), továbbá a legrégebbi színháza is. Az egyetemi karokon sok diák tanul, ezért a fiatalok jelenléte nyüzsgővé teszi ezt az egyébként nyugodt, békés települést. Bár Tartu egy százezres város, minden közel van, gyalogosan bejárható. Akárcsak Budapestet, ezt a várost is egy folyó, az Emajõgi szeli ketté. Az észtek nagyon óvják a természetet, még a központi részek is tele vannak festői parkokkal, hatalmas fás-bokros területekkel. A belváros nagyon rendezett, sok a gyönyörű, skandináv stílusban épült fa lakóépület és a köztéri műalkotás.

Itteni kedvenc helyeink az óvároson kívül a parkok és a folyóparti zöld részek lettek, ahova vissza-visszakanyarodtunk sétáink során. Szívesen nézegettük a terebélyes, öreg fákat, melyeknek az ágai sokszor beleérnek a vízbe. A parkok hatalmas platánfái is megnyugtató látványt nyújtottak, bár szerencsére a stressz különben is elkerült bennünket ebben a nagyon biztonságos, élhető városban. Az egyetemnek kitüntetett szerepe van a város és lakói életében, mi is elég sok időt töltöttünk ott, barátunk megmutatta az irodáját és a jól felszerelt tantermeket is. Persze kitűnő házigazdaként kávézóba, étterembe, sőt este még egy zenés-táncos helyre is elvitt minket. Alex nagy örömére nekünk is táncolnunk kellett, hiszen vendéglátónk külön a mi tiszteletünkre kért egy számot a zenekartól. Csak nem hagyhattuk cserben…

Láthatjátok, milyen változatosan, kissé kalandosan és vidáman teltek a napjaink a balti államokban. (Későbbi, 2000-ben tett baltikumi látogatásunkról az Autózunk című részben mesélek.)

A „MI FIUNK”

Egy korábbi kényelmetlen éjszakai vonatozásunknak részben mi voltunk az okai, de nagyobb részben a MÁV. Amikor 2003-ban EuroDominóval Svájcba utaztunk, egy barátnőmnél szálltunk meg Bernben. (Erről részletesen mesélek a Levelek című részben). Úgy gondoltuk, időt nyerünk azzal, ha az éjszakai járattal megyünk, s nem töltünk el egy napot a vonaton. Éjjel alszunk, reggelre Zürichbe érhetünk, és nappal megnézzük a várost. A terv jónak tűnt, csak azt nem kalkuláltuk be, hogy nem kapunk a hálókocsiba jegyet. Ez volt az első csalódás, amelyet követett a második: a helyjegyünk nem fülkés kocsiba szólt. A hatalmas, egy légterű vagonban szerencsére nem voltak sokan, így egy négyes ülést lefoglaltunk magunknak. Alex is kinyújthatta a hosszú lábait, a csomagjaink is elfértek. Úgy gondoltuk, mégsem olyan rossz a helyzet, mint először hittük: ha a lábunkat felrakjuk a szemközti ülésre, lecsúszunk egy kicsit, fejünket megtámasztva az ülésünk háttámláján, még aludni is képesek leszünk.

Ám nem örülhettünk sokáig a kényelmünknek, mert egy fiatal srác udvariasan ránk köszönt, s rögtön le is telepedett mellém. Még késő délutánra járt az idő, ezért nem akartuk durván elűzni (bár neki nem volt helyjegye, s még több szabad ülés is akadt, nem értettük, miért éppen hozzánk ült). Nem a kortársaihoz vágyott, hanem a biztonságot sugárzó középkorúakhoz? Olyan fiatal volt, hogy a szülei lehettünk volna, ezért magunk közt csak úgy emlegettük: a „mi fiunk”. Zárkózott, visszahúzódó, csendes gyerek volt, magától nem szólt egy szót sem, alig sikerült pár mondatot kihúzni belőle. Az biztos, hogy nem a társaság hiánya kergette hozzánk. Egyre jobban izgatott minket, miért választott bennünket a sok utas közül.

Abban reménykedtünk, hogy hamarosan leszáll, s megint magunk lehetünk. Mikor azonban kiderült, hogy ő is Zürichig utazik, kezdtünk elkeseredni. Így nem lesz alvás, s ráadásul egyikünk se tudja kinyújtani a lábát… A „mi fiunk” is szép magasra nőtt, hosszú lábait sikertelenül próbálta begyömöszölni az ülés alá. Az is megfordult a fejünkben, hogy mi ülünk át egy másik üres négyesbe, de nekünk oda szólt a helyjegyünk, ahol ültünk, és nem akartunk az éjszaka közepén ide-oda költözködni, ha esetleg felszállnának azok, akiknek elfoglaltuk a helyét. Egyre kínosabbá vált a helyzet, de a srác fel se nézett a könyvéből, olvasott rendületlenül. Feszengett, esetlenül igazgatta a lábait, de eszébe se jutott elhagyni minket. Lassan besötétedett, felkapcsolták a lámpákat, a többi utas készülődött az éjszakai szundikálásra. Nem volt mire várni tovább, így egy kis lelkiismeretfurdalással ugyan, de felvetettük neki, hogy átülhetne a közeli négyes ülésre. Ott kényelmesebben tudna éjszakázni, s mi is jobban elférnénk. Neki úgy sincs helyjegye, ami „röghöz kötné”, mint minket a miénk.

Először picit értetlenül nézett, majd miután megnyugtattuk, hogy számíthat ránk, ha valami baja lenne éjszaka, figyelünk rá, tétován összeszedelőzködött, s átült az üres helyre. Végre kinyújtózhattunk, elrendeződtünk az éjjeli alváshoz, ami még így is nagyon zaklatottra sikeredett. Bár alapvetően csend volt a kocsiban, csak az egyik utas horkolt ütemesen, és időnként jövés-menés zajára riadtunk fel. A kitekeredett testhelyzetben hol a kezünk, hol a lábunk zsibbadt el, máskor a derekunk vagy a nyakunk kezdett megmerevedni. Szóval elég gyakran felébredtünk, pedig itt nem háborgattak a határőrök. Olyankor fél szemmel a „mi fiunkra” sandítottunk, s nyugtáztuk, hogy – hosszú lábait átnyújtva a szemközti ülésre – édesdeden alszik. A kis butus, képes lett volna mellettünk kucorogni egész éjszaka.

De vajon miért indult egyedül útnak, ha ilyen magánakvaló, szorongó? Erre soha nem kaptunk választ, de még sokáig emlegettük a „mi fiunkat”, aki annyira ragaszkodott hozzánk. Ennek ellenére még a nevét sem sikerült megtudnunk…

DOMINÓZZUNK!

Csalódást kell okoznom azoknak a játékos kedvű olvasóimnak, akik az ismert dominójátékra gondolnak. Bár gyerekkoromban egyik kedvencem volt, szívesen játszottuk, és az 1998 és 2009 között Hollandiában megrendezett, népszerű Domino Day is nagy izgalommal töltött el. Alig vártam, hogy a precízen megépített pályán minél több kis téglalap dőljön el, megindítva ezzel a lavinát. Most mégsem erről akarok mesélni, hanem az EuroDomino nevű vonatbérletről, ami egy adott európai országba három, öt, nyolc vagy tíz napra megváltva korlátlan vonatozási lehetőséget biztosított. Akár napi huszonnégy órán át is utazhattunk (volna) vele, megspórolva a szállásköltségeket. Fiatalként kevés alvással is egészen jól bírtuk, így ezt az utazási formát nekünk találták ki. Végigdominóztuk Ausztriát, Csehországot, Svájcot, Hollandiát és Olaszország északi részét.

Mindegyik óriási élményt jelentett, sok-sok tapasztalatot szereztünk útközben. Az osztrák, holland és svájci vonatok például éppen olyan pontosak, mint a svájci órák. Ahogy az a menetrendben fel van tüntetve, időben érkeznek a vonatok, sőt a peron előre kijelölt helyére. És éppen annyi időd van az átszállásra, amennyi alatt normál tempóban átérsz a szomszédos vágányhoz. Mert valahogy még azt is sikerült megtervezniük, hogy a csatlakozó szerelvények egymás melletti sínpárokról induljanak.

Szinte hihetetlen élményben volt részünk, amikor a híres svájci népi hős, Tell Vilmos nyomába eredve egy Altdorf nevű falucskába készültünk. Bizonytalanok voltunk, hol is kell átszállnunk, hogy juthatunk legkönnyebben oda, ezért a jegypénztárban érdeklődtünk. Alig fogtam hozzá a mondandómhoz, amikor a pénztáros – érthető angolsággal – udvariasan félbeszakítva rákérdezett, hogy a Tell Vilmos-emlékműhöz szeretnénk-e eljutni. Igenlő válaszomra pillanatok alatt kinyomtatta az útitervet: mikor-honnan-hová indul a vonat, hol szálljunk át, mikor érkezünk meg a faluba, ahonnan pár percenként busz visz az emlékműhöz és vissza, természetesen ingyen (a vonatjegy és bérlet erre is érvényes). Felismerték, hogy a turisták nem a falu látványosságaiért mennek oda, hanem az igazi nevezetességet akarják látni, amely jóval távolabb van, ezért alakították ki a buszkörjáratot. Zseniális megoldás, főleg, hogy időhöz sem vagyunk kötve, mindenki addig nézelődhet, ameddig akar, gyakran járnak a buszok. S ráadásul a vonatok és a buszok is kényelmesek, jó állapotúak és olyan tiszták, hogy keresve se tudtuk (pedig direkt próbáltuk) összepiszkolni a kezünket. (A svájci nyaralásunkról többet is mesélek a Levelek című részben.)

ÁTSZÁGULDUNK HOLLANDIÁN

Rendkívül jó a vasúti összeköttetés Hollandiában is. Gyakran járnak a vonatok, és gyorsan el lehet jutni egyik városból a másikba. Az is szerencsés, hogy a legtöbb vasútállomás a központban van, így hamar bejárhattuk a legfőbb nevezetességeket, vagy kószálhattunk a hangulatos kis utcácskákban, be-betérve egy kávézóba vagy boltba. Egy-két óra alatt belekóstoltunk a helyiek életébe, és indulhattunk tovább a következő úti célunk felé. Így egy nap alatt több városkát is meglátogattunk, s még el sem fáradtunk túlságosan a sok gyaloglásban. A most következő események 2002 júliusában történtek, s erről még az Utazás pontokkal című részben is mesélek.

Most inkább ezt a kitűnő – sajnos azóta megszüntetett – olcsó utazási lehetőséget, az EuroDominót szeretném kiemelni. Mi hosszas mérlegelés után háromnapos bérletet váltottunk, mert az egyhetes tartózkodásunk alatt Amszterdamra is több időt akartunk szánni. Végül a jó sorsunk úgy hozta, hogy meghosszabbíthattuk a vonatozásunkat. Na de csak szép sorjában!

Az indulást megelőző budapesti kalandunk (erről is esik szó a könyvben) után Nürnbergben elcsigázottan látogattuk meg a német barátunkat, ahol – a bajor vacsora, valamint kézimunka- és ruhabemutató mellett – arra is jutott időnk, hogy ezt a varázslatos óvárost bejárjuk. Egészen elbűvölt ez a kis ékszerdoboz a fagerendás házaival, szűk utcácskáival, hangulatos folyópartjával. Megnéztük a kötelező turistalátványosságokat (főtér, tornyos kapuk, Dürer-ház, a Miasszonyunk temploma a híres órával és a Kaiserburg, a császári vár), kellemes sétát tettünk a várfal mentén, miközben a kilátásban gyönyörködtünk.

Mielőtt továbblépnénk, muszáj egy pár szót szólnom a „nyúlon túl” tett kitérőnkről. A város híres festőjének állítottak emléket egy óriás nyulat ábrázoló szobor formájában. (A címe: Der Hase – Hommage à Dürer, alkotója Jürgen Goertz, 1984-ben helyezték el a Tiergärtnertorplatzon.) Ez egy érdekes, azaz szerintem furcsa, sőt picit inkább ijesztő, mint szép óriási nyúl, amelyet a mester egyik legismertebb művén szereplő, gyámoltalan rágcsáló ihletett. Ez az XXXL méretű állat – szerény véleményem szerint – oly távol áll az eredeti akvarellen ábrázolttól, mint az én Alexem a tejivástól (allergiája miatt soha nem iszik tejet!). Egyes vélekedések szerint szimbolikus jelentéssel bír: ugyanazt sugallja a ma emberének, mint a hatalmas gótikus templomok a hívőknek: az ember csak apró porszem a világmindenségben…

Mielőtt filozófiai fejtegetésekbe bonyolódnék vagy vitát szítanék egyes olvasóimmal, gyorsan visszakanyarodok a nevezetességekhez. Bár nem vagyok babonás, azért nem mulasztottam el a Szép kút (Schöner Brunnen) medencéjét körülvevő reneszánsz rács híres gyűrűjét megforgatni, természetesen háromszor, ugyanis a néphit szerint így teljesül a kívánságom. Bár akkor ott konkrétan nem ezt kértem, de bármikor szívesen visszajönnék ide, akár több napra is, mert Nürnberg belopta magát a szívembe.

A másnapi vonatozásunk is magával ragadó volt, hiszen a Rajna mentén, Würzburgon és Koblenzen át mesebeli tájakon robogott velünk az IC Köln felé. Sajnáltuk, hogy nem szakíthatjuk meg az utunkat, és így csak az ablakból láthattuk a világhírű dómot, akárcsak az itt-ott előbukkanó, hegytetőn magasodó várakat, elsuhanó templomtornyokat. Pár perces átszállással, délután öt órára futott be velünk a vonat Amszterdam főpályaudvarára. Innen indultunk ámokfutó dominózásra a következő napokban. Nem akarlak benneteket a részletekkel untatni, csak felvillantom, merre barangoltunk a főhadiszállásunkon kívül. Egynapos helybeli csavargás után felkerekedtünk, és megcéloztuk Hágát, a királyi fővárost. EuroDominónk első napja volt ez, és taktikusan kivártam, mit mond a kalauz. Elvileg az utazás előtt be kellett volna írni a dátumot, de megjátszottam a naiv utast, aki nem olvasta el a tudnivalókat. Elfoglaltuk a helyünket egy modern, emeletes vonat felső szintjén, és lestünk ki az ablakon. Húsz perc múlva a reptérnél jártunk, majd mintegy negyven-negyvenöt perc alatt meg is érkeztünk úti célunkhoz anélkül, hogy jegykezelővel találkoztunk volna.

Már maga a pályaudvar is olyan impozáns, mint egy nagyváros reptere. És ez még csak a kezdet volt. Az ország közigazgatási székhelyének sok látnivalója egészen elbódított minket: az Öreg-templom, a régi városháza (Oude Stadhuis) és a kastély, amelynek a környezete is nagyon szép. A Binnenhof a holland parlament épülete, amelynek lovagtermében tartja Beatrix királynő köszöntő beszédét a parlamenti képviselők előtt. Nekem ez tetszett legjobban. Nem nézelődtünk tovább a városban, mivel be kellett osztanunk az időnket, ezért felpattantunk a 8-as villamosra, amelyre szintén használhattuk a bérletünket. Ez vitt ki Scheveningenbe, a tengerpartra. Bár inkább tavaszias kirándulóidő volt, mégiscsak nyaraltunk, és akkor elengedhetetlen a strand. Legalább egy kis kóstoló, ha már fürdőruhát nem hoztunk a reggeli esős, hűvös idő miatt. Megérte kizötyögni ide, mert a sötétkék, fodrozódó tenger látványa semmivel sem helyettesíthető. Közben kiderült az ég, a nap is előbújt a felhők mögül, így összeszedtük a bátorságunkat, és lábszárig belegázoltunk az igencsak hideg vízbe. Persze a helyiek fürödtek és napoztak, kihasználták az esőmentes pillanatokat. A Fürdőház impozáns épülete egy monarchiabeli épületre emlékeztetett, a modern szállodák és a homokos parton álldogáló műpálmák igazi fürdőhely illúzióját keltették. Jól tettük, hogy kiugrottunk ide, még ha rövid időre is. Visszavillamosoztunk a pályaudvarra, ezúttal is ingyen, mert kalauznak színét se láttuk.

Vonaton folytattuk a napunkat, s az előzetes terveink szerint – az útikönyv és a menetrend alapján Alex kitűnő útitervet állított össze – húsz perc múlva Delft városkában szálltunk ki. Maga a hely is nagyon bájos, a sok csatornájával tipikus holland település, de itt mégis a város jellegzetes árucikke hívja fel magára az idelátogatók figyelmét. Mi sem tudtunk ellenállni a különleges, kék-fehér színű fajanszból készült termékeknek. Bár nem volt olcsó, vettünk egyedi pálinkás poharakat, miniatűr fapapucsot, só- és borstartót (szélmalom mintával), sőt sómalacot és borsmalacot is. Tudom, kedves olvasóm, hogy giccses tömegcuccok, de a hely szelleme magával ragadott, és elvesztem. Te még sosem jártál így?

Finom ebéd után Leiden következett. Ugye csodálkozol, hogy ennyi minden belefér egy napba? Rövidke vonatozásokat képzelj el, sokszor mire a vécét mindketten meglátogattuk, már meg is érkeztünk. A leghosszabb utunk negyven percig tartott, s persze az is számít, hogy pontosan és gyakran közlekednek a vonatok errefelé. Leidenben található Hollandia legrégebbi egyeteme, amelyet I. Vilmos orániai herceg alapított 1575-ben. Alex ki nem hagyta volna, persze én is szívesen megnéztem, sőt videóra is felvettem ezt a szép, régi épületet, bár az aksi lemerült közben (nem úgy, mint mi, akik tartós Duracell elemmel még mindig bírtuk). Szerencsére útközben egy igazi szélmalmot még sikerült megörökítenem. Egy röpke órácskát sétálgattunk ebben a hangulatos városkában, mielőtt hazaindultunk volna. Az eső többször rákezdett, majd elállt, így igazán változatosan telt az idő. Mivel későn sötétedett, a vonat ablakból is láthattuk még a tájat. Kalauzzal ismét nem találkoztunk, így nyertünk egy plusz napot a bérletünkkel. Ezen felbuzdulva további úti célokat jelöltünk ki magunknak.

Másnap Hoorn és Alkmaar szerepelt a meglátogatandó helyek között. Nem akartuk túlvállalni magunkat, na és az éjszakai (vagy legalább az esti) Amszterdamra is tartalékolni kellett az energiánkból. Kényelmes, tiszta vonattal pillanatok alatt megérkeztünk egy Delfthez hasonlóan szép városkába. A központban – bár igazán megérte volna – nem sokat időztünk, mert túl nagy volt a nyüzsgés: hangos gyermekprogramok zajlottak, lovaskocsikázás, bohócok és zsonglőrök produkciói, óriási tömeg. Innen hamarosan a csendesebb, kihaltabb utcák felé menekültünk, s a csatornák mentén a kikötőhöz jutottunk. Fantasztikus hely. Lefotóztuk magunkat az Indonéziába induló tengerészek érdekes, egyedi szobrával, csatangoltunk a parton, sőt egy helyi pékségben meg is ebédeltünk.

Alkmaarba pénteken, a sajtpiac napján lett volna igazán jó menni, de így is akadt elég látnivaló. A központ nevezetes épületein kívül még egy esküvői szertartás végébe is belecsöppentünk. A városházáról kifelé tartó (nem annyira) ifjú pár és a népes násznép óriási felhajtást rendezett: hangos rikoltozások közepette szappanbuborékokat fújtak a friss házasokra és a vendégekre. Még nekünk is jutott belőle, pedig távolabb álltunk.

A sajtpiac élménye sem maradt ki, mert másnap Goudában részesei lehettünk ennek a turistalátványosságnak. Erről az Áll az alku? című részben mesélek, most a dominós élményekhez térek vissza. Már a második napja utazgattunk ingyen, pecsételés nélkül, és az én (túl) becsületes páromnak kezdett lelkifurdalása lenni miatta. Reggel nem találkoztunk kalauzzal, hazafelé viszont megjelent egy fiatal, színes bőrű egyenruhás, és kérte a jegyeinket. Mosolyogva nyújtottam át neki, ő szintén kedvesen érdeklődött, hogy honnan érkeztünk. Barátságosan elbeszélgettünk, miközben nézegette a bérletünket. Úgy tűnt, most először találkozott ilyennel. „Eljött az igazság pillanata, mindjárt bepecsételi a dátumot” – gondoltam, de nem történt semmi. Visszaadta a papírokat, majd széles mosollyal további jó utat és kellemes nyaralást kívánva elköszönt tőlünk.

Diadalmas mosollyal néztem Alexre, aki csak csóválta a fejét. Az én örömöm se tartott túl sokáig, mert másnap reggel, kevéssel indulásunk után egy középkorú, nagyon szigorú tekintetű kalauznő jött ellenőrizni a jegyeket. Alexszel egymásra néztünk és mindketten tudtuk, hogy ez a nő nem hagyja annyiban a dolgot. Nemcsak bepecsételt, hanem ki is oktatott, hogy még a vonatra szállás előtt be kellett volna írni a dátumot. Megszeppenve megköszöntem a hasznos információt, és megígértem, hogy ezek után így teszek majd. De így elsőre én sem tudhattam, mi a teendő, ugyebár?!

Így is nagyon jól jártunk, mert nyertünk két napot, és megspóroltuk a reptérre menő buszjegy árát is. Alaposan kihasználtuk a dominónkat, még az utolsó előtti napon Goudán kívül elugrottunk – hágai átszállással – Haarlembe, amely szép és meglehetősen nagy város. A világórát ugyan csak hosszú bolyongás után találtuk meg egy órásbolt előtt, annak részeként, viszont finom sütiket ettünk egy helyes kis kávézóban, megnéztük a Begina-udvart, és a templom mellett egy piroslámpás utcába tévedtünk, ahol a kirakatokban a lányok fényes nappal is teljes sminkben és csipkés fehérneműben várták a kuncsaftokat.

Mielőtt hazatértünk volna amszterdami szállásunkra, Zaandijkot sem hagytuk ki, ugyanis a környéken ott látható a legtöbb szélmalom. És ugye Hollandiában látni kell ezeket! Hol másutt? Sikerült: megnéztük, lefotóztuk, videóra vettem az összeset, mind a hetet. Közülük kettő működött is…

Kedves olvasóm, mielőtt hiányérzeted lenne, hogy a fővárosról, Amszterdamról nem meséltem, megnyugtatlak: ahogyan föntebb jeleztem, az Utazás pontokkal című részben folytatódnak hollandiai kalandjaink.

CSEH SÖRÖK ÉS CSONTOK

Csehországi dominózásunk az olasznál gördülékenyebben ment, de messze állt a holland vagy az osztrák és svájci tökéletességtől. 2006 nyarán egy hétig utazgattunk, felfedezve a Prágából könnyen elérhető célpontokat.

Kissé rosszul kezdődött az út, mert az indulás reggelére Alex alig látott ki a szemén, az egyik szemhéja duplára dagadt. Bizonyára szúnyog kóstolta meg az éjszaka, s ezért nyújtott olyan ijesztő látványt. Én még az orvosi ügyeletet is felhívtam, s tanácsukra lerohantam a patikába Calcium Sandoz tablettáért, ami segített, hogy viszonylag normális szemmel nézze az én drágám is azt a sok látnivalót, amely ránk várt a cseheknél.

A szállásunk is megér egy-két mondatot: Nemecsekék (becsületes nevükön: Nĕmečkovi) kertvárosi panziójában kaptunk egy modern, tiszta és minden kényelemmel ellátott apartmant. A tulajék háza és a gyönyörű virágoskert hatalmas volt, a medence sajnos csak privát használatra készült. De így is nagyon elégedettek voltunk a mi igényesen kialakított lakhelyünkkel.

A környék is tetszett, csendes, nyugodt kerület, a szomszédságban két sörözővel, kisvendéglővel. Az egyik kissé pikánsnak látszott, mert a hét bizonyos napjain a pincérnők félmeztelenül szolgálták ki a vendégeket. Erre csak a hévégén figyeltünk fel, mert csak olyankor telt meg a kocsma férfiakkal, a többi napon üresen kongott. A topless estéket a hirdetőtáblán is jelezték: krétával két női mellet rajzoltak a napi menü fölé. Kissé bizarr volt…

De ahelyett, hogy elmerülnék a részletekben, inkább arról mesélek, hogy Prága újból elvarázsolt mindkettőnket, sőt nagy megelégedésünkre a tervezett vonatos programunkat is sikerült megvalósítanunk. Az első és utolsó napunkon a főváros rengeteg látnivalója közül válogattunk. Még címszavakban is nehéz lenne felsorolni, mi mindent láttunk: a Szent Vitus-székesegyház, az Opera, a Vencel tér mediterrán hangulata, a Városháza épülete a híres órával, az Orlojjal, a Nemzeti Múzeum, Husz János szobra, a zsidónegyed egyedi hangulata Löw rabbi (a Gólem megalkotója) sírjával, a Károly híd és természetesen a vár, a Hradzsin a Daliborka-toronnyal és az Arany utcácskával. Kötelezően ellátogattunk Hrabal törzshelyére, a népszerű Aranytigrisbe, és persze a híres U Fleku sörözőt sem hagyhattuk ki. A csillagászati árak ellenére mi is elfogyasztottunk egy-egy korsó nemzeti italt, s éppen a Károly teret útba ejtve hazafelé tartottunk, amikor egy kínos, de vicces dolog történt. A páromat megtisztelte egy madár. Bosszankodott, hiába vigasztaltam azzal, hogy szerencséje lesz. Betértünk a parkba, ahol egy szökőkútnál megszabadítottam a váratlan égi áldástól. Miközben a padon tisztogattam Alex pólóját, észrevettem a „mi fánkat”. Azt a tizenkét évvel ezelőtt felfedezett és lefotózott öreg, terebélyes platánt, amely alatt akkor a barátainkkal üldögéltünk, piknikeztünk. Hihetetlen, milyen véletlenek vannak! Ha kerestük volna, biztosan nem bukkanunk rá ilyen könnyen. Végül tényleg szerencsét hozott a madár, mert így újra sikerült fotót készítenünk róla. Azóta még kétszer visszatértem ide, de ekkor már tudatosan, célirányosan: 2016-ban és 2018-ban, s mindig lefotóztuk öreg „barátunkat”. A képeket érdekes sorban látni, az eltelt idő alatt talán a fánk változott többet, nem mi. Védetté nyilvánították, és elkerítették az értékes aggastyánt.

Első nagy kiruccanásunk az alig kétszáz kilométerre lévő Karlovy Vary lett. Mindig vágytam ide, amikor a filmfesztiváli tudósításokat néztem. Gyerekkoromban különleges, elérhetetlen messzeségben lebegett szemem előtt ez a cél. Hihetetlen érzés volt sétálni ennek a hamisítatlan világvárosi fürdőparadicsomnak az utcáin. Minél jobban birtokba vettük a helyet, annál jobban átéreztük a monarchia hangulatát. A szebbnél szebb épületek, az egyedi fürdőcsarnokok, a pálmafás sétányok és különleges növényzettel teli parkok egészen magukkal ragadtak bennünket. A Teplo folyó partján, a járdákon, mindenhol átszellemült arccal járkáltak az elegáns és nagyon drága hotelek fürdővendégei, és díszes bögrécskékből vagy pipáspoharakból kortyolgatták a hőforrásból feltörő, gyógyító nedűt. Mi csak csínján mertük megkóstolni, nehogy utána a sajátos gyógyhatás miatt futnunk kelljen az úton-útfélen álló mellékhelyiségekbe. Inkább fagyiztunk, az biztonságosabbnak tűnt, s közben rácsodálkoztunk a fényűző üzletek kirakataiban hívogató ékszerekre, szőrmékre, és elhűltünk az irreális (és számunkra megfizethetetlen) árak láttán. Ennek ellenére élveztük a luxusmorzsákat, amelyekben itt részesülhettünk.

Amíg Karlovy Vary az ausztriai Bad Ischlt vagy Bad Gasteint idézte fel számunkra, következő napunk hamisítatlan cseh környezetben telt. Ezúttal másfél órás vonatozással Plzeňbe látogattunk el. Csehország negyedik legnagyobb városa jól ismert a sörkedvelők körében, hisz itt készítik a világhírű Pilsner Urquell és a Gambrinus söröket. Persze sokan a Škoda Művekről is ismerhetik ezt a hangulatos cseh várost, amelynek hatalmas és tágas központi tere, a Köztársaság tér (Námesti Republiky) 193×139 méteres méretével Csehország legnagyobb tere. Természetesen bejártuk minden szegletét, rácsodálkoztunk a városháza (Rádnice) sgrafittóval díszített, 20. századból való neoreneszánsz épületére, melynek emeletén megtekinthető a Serfőzők próbapadja. A Panoráma Útikönyvben azt az érdekességet olvastuk róla, hogy „erre kellett a mesternek ráöntenie a sörfőzetmintát, majd ráülnie, és ha a sör megszáradása után a nadrágja nem ragadt bele, akkor elfenekelték, a sört pedig kiöntötték”. Nem lehetett egyszerű a serfőzők élete sem…

Szívesen nézelődtünk volna a Serfőző Múzeumban is, de sürgetett az idő, randink volt. Jó barátainkkal készültünk találkozni, akik Németországban, Passau és Regensburg között nyaraltak éppen, s átugrottak egy kis sörözős városnézésre. Alex és Nándi a főtéri templom előtt beszélte meg a találkát délre. Bár egyikük se járt korábban ott, szinte egyszerre javasolták ezt a helyet, hisz a logika szerint ez a legbiztosabb pont egy városban. Igazuk lett, sikerült időben összefutnunk, s így együtt mehettünk be a gótikus Szent Bertalan-templomba, sőt hősiesen megmásztuk a kétszáznyolcvanhat lépcsőfokot is, hogy a tornyából gyönyörködhessünk a páratlan kilátásban. Megérte az erőfeszítést, hisz tényleg fantasztikus látvány tárult elénk a csúcsról. A baráti családdal együtt bejártuk a központ tereit, utcáit, majd rábukkantunk egy U Senku nevű étteremre, amelyet Alex vicces kedvében így magyarított: Fogadó a Senkihez. Mindenesetre jó hely volt, ahol finom és bőséges ebédet sikerült elfogyasztanunk. Jókat kuncogtunk a knedlicky, nudlicky és kolbasky ételneveken, de a gulyás (azaz pörkölt) knédlivel és a reszelt répás-káposztás lepcsánka olyan finom volt, hogy az ízét sokáig nem felejtettük el.

A délután egy részét is együtt töltöttük, majd egy hirtelen jött vihar és az idő gyors múlása berekesztette ezt a vidám és szokatlan randit, elköszöntünk egymástól. Barátaink autóval visszaindultak Németországba, mi pedig Prága felé vonatoztunk. Először az emeletre ültünk, s onnan szemléltük a világot, de annyira zötykölődött és rázott a vonat, hogy a nudlicky helyet cserélt a knedlickyvel, és félő volt, hogy a hagymás, ecetes szafaládé, az utopenec is visszakívánkozik, hogy lássa a várat, ezért gyorsan a földszintre menekültünk. Ott lecsillapodott háborgó gyomrom, és szerencsére végül nem lett kiadós az ebédünk.

Karlštejnbe érve már a színem is visszatért, és jókedvűen sétálgattunk a faluban. Nemcsak a bensőmben készülődő vihar csitult el, az igazi is gyorsan elvonult, így már újra napsütésben bolyonghattunk a vár környékén. Mivel zárás után jártunk, csak kívülről vehettük szemügyre „Csehország egyik leglátványosabb, teljesen épen maradt gótikus várát, a középkori Cseh Királyság egyik jelképét” – ahogy a Wikipédia említi. Ez az 1348–1355 között épült vár tényleg nagyon impozáns, mutatós a falu fölé emelkedő, 320 méter magas mészkősziklán. Karlštejn vára három szinten terül el, külső formája lenyűgöző a vastag falú, szögletes tornyaival, sisakjaival. Ha hihetünk az útikönyvnek: a legmagasabbra nyúló tornyának falvastagsága helyenként eléri a hét métert. Bár a múzeumba nem tudtunk bemenni (vissza kell térnünk valamikor!), megérte itt megszakítani az utunkat és körülnézni.

Még két nagyobb kirándulást tettünk. Az egyikről – Český Krumlov és České Budějovice meglátogatásáról – A látszat néha csal című részben mesélek, a másikról most. Hajnalban szakadó esőre ébredtünk, így logikusnak tűnt, hogy a két utolsó programunkat megcseréljük, és a közelebbi helyre, Kutná Horába utazzunk. Gyorsan visszaaludtunk, és csak kilenc előtt ébredtünk. Akkorra az eső is elállt, így száraz lábbal járhattuk be ezt a különös, 1276-ban alapított várost, amelynek központja 1995 óta az UNESCO által nyilvántartott világörökség része. Ha címszavakban kellene bemutatnom ezt a helyet, az alábbiakkal jellemezném: cisztercita kolostor, ezüstércbányászat, gótika, csontok, kövek. Talán mindez csak azoknak idéz fel valamit, aki jártak már ott, de rövid ismertetőm után, remélem, mindenkinek világossá válik, mire utalok.

Miután a vasútállomásról – busz és taxi híján – begyalogoltunk a történelmi városmaghoz, sok látnivalóval találkoztunk. Az 1300-as években késő gótikus stílusban épült Szent Borbála-katedrálist a bányászok védőszentjének emelték. A 14. századi Szent Jakab-templom, valamint a Kis kastély (Hrádek) szintén a gótika képviselői. Ez utóbbiban található a Cseh Ezüstmúzeum, de van itt bányamúzeum is mintegy 250 méterre a felszín alatt, az egykori bánya konzervált, látogatható részében, ahol a föld alatti út tárlói bemutatják, hogyan lett az ezüstércből érme. A 15. századi Kőház (Kamenny dum) Csehország egyik leggazdagabb múzeuma. Mindenhova persze nem tudtunk bejutni, de igyekeztük kihasználni az időnket. Nagyon tetszett a jezsuita kollégium, valamint a 13. századi Olasz udvar vagy a Walesi udvar, amely a királyi rezidencia része volt, és persze a főtér szép, díszes homlokzatú patríciusházaival és a gazdagon díszített kőkúttal.