BENEDEK ELEK

MAGYAR MESÉK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

VILÁGSZÉP NÁDSZÁL KISASSZONY

A GYÉMÁNTKRAJCÁR

SZÉLIKE KIRÁLYKISASSZONY

A SZEGÉNY EMBER ÉS A RÓKA

TÜNDÉR ERZSÉBET

GYÖNGYVIRÁG PALKÓ

A SZEGÉNY EMBER SZŐLŐJE

KACOR KIRÁLY

HARAGSZIK-E, GAZDURAM?

A SÜNDISZNÓ

FURULYÁS PALKÓ

A GULYÁS LEÁNYA

A BUJDOSÓ MACSKA

AZ ARANYPÁLCA

PRÜCSÖK

HÁROM KÍVÁNSÁG

AZ OKOS LEÁNY

A TALLÉROS KALAP

MÁTYÁS KIRÁLY JUHÁSZA

MOLNÁR FERKÓ

MÁTYÁS KIRÁLY ÉS AZ ÖREG SZÁNTÓVETŐ

A KIS KANÁSZ MEG A FARKAS

KÍGYÓS JANCSI

HAMUPIPŐKE

A CSÚNYA KIRÁLYFI ES A SZÉP KIRÁLYKISASSZONY

A BÖLCS KIRÁLYFI

TÖBBSINCS KIRÁLYFI

A NAPNYUGATI KIRÁLY LEÁNYA

A SZERENCSEKRAJCÁR

MIT BESZÉLTEK A SZAMARAK?

NAPLEÁNYA KIRÁLYKISASSZONY

A PELIKÁNMADÁR

JANKALOVICS

A VITÉZ SZŐCS

AZ ARANYSZŐRŰ BÁRÁNY

BABSZEM JANKÓ

BOLOND ISTÓK

A BÉKA

A KIRÁLY NYULAI

MI VAN A LADIKOBAN?

ÜSSED, ÜSSED, BOTOCSKÁM!

HÁROM NEMESLEGÉNY

JÉGORSZÁG KIRÁLYA

A SZEGÉNY EMBER KAKASA

A ROZMARINTSZÁL

A DESZKAVÁRI KIRÁLYFI

A MINDENT JÁRÓ MALMOCSKA

DOLGOZZ, MACSKA!

TAMÁS KOCSIS

A KEREK KŐ

A HAZUG LEGÉNY

NYIKA

A NAGYOTMONDÓ LEGÉNY

A KIRÁLYKISASSZONY CIPŐJE

A FARKAS ÉS A RÓKA

A BÁTYÁM LAKODALMA

VILÁGSZÉP SÁRKÁNY RÓZSA

AZ ARANYMOZSÁR

AZ ÖRÖK IFJÚSÁG VIZE

A FARKAS, A RÓKA, A NYÚL MEG A VARJÚ

A VARJÚKIRÁLY

TARTALOM

VILÁGSZÉP NÁDSZÁL KISASSZONY

Egyszer volt, hol nem volt, hetedhét országon is túl, az Óperenciás-tengeren is túl, de még az üveghegyeken is egy sánta arasszal túl, volt egyszer egy király, s annak két fia. Az idősebbik fiú, ahogy egy kicsit fölcseperedett, s kiserkedett a bajusza, feleségül vett egy szép királykisasszonyt, de a kisebbiket hiába biztatta az édesapja; azt mondta, hogy ő addig meg nem házasodik, míg kerek e világon a legszebb királykisasszonyt meg nem találja.

– No, azt keresheted – mondotta a bátyja –, mert a legszebb királykisasz-szonyt én vettem feleségül.

– Hiszen szép a feleséged – mondotta a királyfi –, de nem hiszem, hogy még szebb ne volna ezen a világon.

Hallja ezt a beszédet a kisebbik fiú fölnevelő dajkája, s mikor az idősebb királyfi továbbment, azt mondta a kicsi királyfinak:

– Bizony jól mondottad, hogy van ezen a világon a bátyád feleségénél szebb királykisasszony. Csakhogy sem a bátyád, sem a felesége nem árulják el neked, mert az a világszép királykisasszony a te bátyád feleségének a húga.

– No bizony, ha az, megyek is utána.

– Megállj csak, fiam – mondja az öregasszony –, nem találod azt meg az apja házában. El vagyon az rejtve egy nádszálban. Hallottad-e hírét a Fekete-tengernek? Fekete-tengernek a hetvenhetedik szigetjében vagyon három nádszál, a középsőben van a világszép királykisasszony, a két szélsőben a két szobalánya. De ezen a szigeten olyan nagy sötétség van, hogy a kardodat felakaszthatod raja. Aztán ha odatalálsz is, egy vén boszorkány őrzi a három nádszálat, s jobban vigyáz rájuk, mint a két szeme világára, mert csak addig ég az élete gyertyája, amíg valaki ezt a három nádszálat le nem vágja.

Hiszen a királyfinak sem kellett egyéb, felnyergelte legjobbik lovát, s indult még aznap, hogy felkeresse a világszép Nádszál kisasszonyt. Ment hetedhét ország ellen, estére kelve beért egy rengeteg nagy erdőbe, rengeteg nagy erdőben betért egy kicsi házikóba. Nem lakott ott más, csak egy öregasszony. Köszönti az asszonyt illendőképpen, fogadja az is nemkülönben, s kérdi:

– Ugyan hol jársz itt, fiam, ahol a madár sem jár?

– Világszép Nádszál kisasszonyt keresem, aki a Fekete-tenger hetvenhetedik szigetjében egy nádszálban vagyon elrejtve. Ugyan bizony hallotta-e a hírét?

– Sem hírét, sem nevét nem hallottam, édes fiam, de túl a hegyen, kerek erdő aljában lakik a néném, az talán hallotta hírét. Hé, Mici, hopp, elé a sutból! – szólott a macskájának –, igazítsd útba ezt a legényt!

Kiszökött a macska a sutból, s a királyfi ment utána.

Mire pitymallott, megtalálta a másik öregasszonyt is. Elémondja, hogy mi jóban jár. Hallgat, hallgat az öregasszony, mintha erősen gondolkoznék, s aztán mondja:

– Hej, fiam, nem érsz te oda soha, világon való életedben, ha olyan paripát nem szerzesz, amely sárkánytejet szopott, égő parazsat evett, s tűzlángot ivott. De nini, mi van a fejeden? Ihol három arany hajszál, ezt a három arany hajszálat kihúzom a fejedből, adok hozzá egy kilincsmadzagot. Mikor aztán kiérsz erre meg erre a magas hegyre, ott a madzaggal csapd meg a három arany hajszálat, s egyszeriben elébed toppan a táltos paripa.

Kihúzza az öregasszony a királyfi fejéből a három arany hajszálat, odaadja a kilincsmadzagot, köszöni szépen a királyfi, s meg sem állott, míg annak a magas hegynek a tetejére nem ért. Ott megcsapja a kilincsmadzaggal a három arany hajszálat, s ím, halljatok csudát: ég-föld megzendül, száll levegőégböl nagy erős vágtatással egy aranyszőrű ménes, aranyszőrű ménesből kiválik egy paripa, szakad a láng a két orra likán, s nyerít hármat egymás után, hogy megcsendült-bondult bele az egész világ, s csak elejébe toppan a királyfinak.

– Itt vagyok, kicsi gazdám!

De hallgassatok csak ide, mi lett a madzagból! Szép aranyos kantár, hogy csak úgy ragyogott, hogy csak úgy tündökölt.

– No, kicsi gazdám, hogy menjek? Úgy-e, mint a szél, vagy úgy, mint a madár, vagy még ennél is sebesebben: úgy, mint a gondolat?

Mondotta a királyfi:

– Mint a gondolat, édes lovam.

– Jól van, jól, kicsi gazdám, tudom én, mi a szíved szándéka. De addig hiába megyünk a Fekete-tenger hetvenhetedik szigetére, amíg meg nem jártuk a Napnak fényes pitvarát, s onnét egy égő sugarat el nem hozunk.

Nekiereszkedik a táltos a levegőégnek, felszáll, mint a madár, aztán nekivág, hasítja a levegőt, vágtat, mint a gondolat, s egy jó szempillantás nem telt bele, megérkeznek a Föld kapujához. Azám, csakhogy a Föld kapujában két farkas állott istrázsát, s azt mondták, hogy addig be nem eresztik a kapun a királyfit, míg két font húst nem ad a lovából. Gondolja a királyfi, bizony nem adok én a lovam húsából, inkább adok a magaméból. Kivette a zsebéből csillagos bicskáját, kanyarított a combjából két font húst, odavetette a farkasoknak.

– Most már mehettek – mondták a farkasok.

Repült a táltos, s ím, jóformán be sem hunyta a szemét a királyfi, megszólalt a táltos:

– Nyisd ki a szemedet, kicsi gazdám, itt vagyunk a Napnak fényes pitvarában.

Leszáll a királyfi, s hát ott a Nap pitvarában van egy aranykád, aranykádban tűzfürdő, megfürdött abban, gyémántszegen arany törülköző, abban megtörülközött, ezüstpolcon aranyfésü, azzal megfésülködött, s vala ottan egy talpig tükör, odaállott, s nézegette magát. De uramteremtőm, halljátok csak, mi történt! Kijön a pitvarba egy haragos öregember, bizonyosan a Napnak a szolgája, meglátja a királyfit, amint nézegeti magát a tükörben, nagy mérgesen ráfúj, kerekedik rettentő nagy szélvész, s úgy elfujja lovastul, mindenestül, hogy hetvenhétezer mérföldig sem ért földet a talpuk. Akkor meg leestek olyan sötét lyukba, hogy sem eget, sem földet nem láttak.

Hej, búnak ereszkedik a királyfi! Azt hitte, hogy soha, míg ez a világ s még két nap, meg nem látja az áldott fényes Napot, nemhogy annak egy sugarát a Fekete-tenger hetvenhetedik szigetére vihesse. Csúszva-mászva tapogattak elébb-elébb, hol kígyóra, hol békára léptek, s mikor vagy hét nap s hét éjszaka eltelhetett, akkor értek egy nagy vaskapuhoz. Na, ide ugyan elcsúszhattak, mászhattak, mert itt meg egy százfejü sárkány állott istrázsát. Az ugyan által nem ereszti a kapun.

Sóhajtozott, tűnődött a szegény királyfi, hogy most már mit csináljon. Tapogatott erre, tapogatott arra a kezével, hátha másfelé mehetne, s ím, egyszerre valami pálcácska akad a kezébe. Az ám, nem pálca volt ez, hanem furulya. Nagy bújában, bánatában belefujt a furulyába, s hát az olyan szépen szólt, hogy annál az angyalok sem muzsikálhatnak szebben. S mit gondoltok, mi történt? Az történt, hogy a százfejű sárkány szépen lefeküdött a földre, egy feje sem mozdult meg, úgy hallgatta a furulyaszót. De bezzeg nekibátorodott a királyfi is, s a vaskapun szépen kisétált.

Hát ahogy keresztülment a vaskapun, nyiladozni kezd a sötétség, s mit látnak szemei? Jön elébe egy szépséges szép leány, aki nem vala más, mint maga a Hajnal, a Napnak legszebb s legkedvesebb leánya. Hogy történt, mint történt, én bizony nem tudom, úgy láttam, mint ma, elég az, hogy megtetszett Hajnalnak a királyfi, maga mellé ültette az ő szárnyas lovára, s vitte hetedhét ország ellen, emberi szem nem látta gyönyörűséges szép tartományokon keresztül. Először levitte a rézerdöbe. Ott dolgoztak a Nap favágói, vágták, döngették a fákat, rakták a szekerekre, s vitték a Nap konyhájára. Innét vitte az ezüsterdőbe. Ottan ezüstmadarak énekeltek szebbnél szebb nótákat, s az ezüstfák háromszor egymás után szépen meghajoltak Hajnal előtt. Ezüsterdőből az aranyerdőbe vitte. Csengett az is az aranymadarak énekétől, s Hajnal előtt a fák háromszor egymás után szépen meghajoltak.

Ennek az aranyerdőnek a közepén volt a Hajnal kertje, ennek a kertnek a közepén a Hajnal gyémántpalotája, s ahogy megérkezett Hajnal, összegyűltek mind a ragyogó csillagok, aztán intett Hajnal, leszállott a levegőégből egy bíboros fellegkocsi, bíboros fellegkocsiban volt aranylóca, arra ült a királyfival, s azután úgy szállottak feljebb, feljebb, feljebb, mígnem fölértek a Napnak fényes pitvarába. Ottan kiválasztott Hajnal egy sugarat, szépen belefonta a királyfi hajába, s mondotta:

– Na, királyfi, most már mehetsz, megtalálod a világszép Nádszál kisasz-szonvt.

S ím, abban a szempillantásban, honnét, honnét nem, ott terem a királyfi táltos paripája, fölpattan rá a királyfi, s vágtattak hetedhét ország ellen, a Feketetenger felé. Hanem egyszer csak megszólal a táltos, s mondja:

– Hallod-e, kicsi gazdám, mindjárt ott leszek a Fekete-tenger hetvenhetedik szigetjén, de jól vigyázz, úgy vágj a három nádszálhoz, hogy egyszerre vágd le, mert különben vége az életednek. Azt a három nádszálat addig fel ne hasítsd, míg valami vízhez nem érünk, mert ha vizet nem tudsz adni nekik, szemed láttára szörnyethalnak mind a hárman.

Hét nap s hét éjjel vágtatott a táltos, akkor értek a Fekete-tenger hetvenhetedik szigetére. Na, ez a sziget csakugyan olyan sötét volt, hogy a királyfi felakaszthatta volna rá a kardját. De a királyfi levette a süvegjét, megvillant a hajába font napsugár, s lett egyszerre ragyogó világosság. Hát csakugyan ott van a sziget közepén három nádszál, s amint a királyfi odaér, a három nádszál szépen meghajlik előtte, pedig szellő sem fújt. Kirántja a kardját a királyfi, megsuhintotta, s egy csapásra tőből levágta mind a három nádszálat. S ím, a három nádszál tövéből fekete vér bugyogott ki, s valami keserves jajgatás hallatszott a földből. Az a fekete vér a vén boszorkány vére volt; a keserves jajgatás az ő jajgatása. No, ez ugyan nem árt senki léleknek, bátran visszaindulhatott tőle a királyfi. Szépen az ölébe fektette a három nádszálat, s mondta a lovának:

– No, most, édes lovam, vígy az én hazámba; rég nem láttam apámat, anyámat.

Vágtatott a táltos hetedhét ország ellen, a királyfi meg csak nézte, nézegette a három nádszálat, szerette volna felhasítani, hadd lássa, csakugyan leány van-e bennük? Hátha csak hiába ide bolondították a Fekete-tenger hetvenhetedik szigetére. Ő bizony elővette a csillagos bicskáját, felhasított egy nádszálat, s kiesett belőle egy gyönyörűséges szép leány, a világszép Nádszál kisasszony egyik szobalánya. Az volt az első szava:

– Vizet, vizet, mert mindjárt meghalok!

De csak most ijedt meg igazán a királyfi. Adott volna vizet, de nem volt sehol. Egy jó szempillantás sem telt belé, meghalt a leány, a két nádszálból pedig keserves sírás hallatszott. A szegény leányt siratták bizonyosan. Búsult a királyfi, majd felvetette a búbánat. Költögette a leányt, ébresztette, de hiába, nem ébredett az fel. Leszállott a lováról, sírt ásott a kardjával, s eltemette a leányt.

Aztán mentek tovább, s az ördög szállott-e belé, vagy mi, a jóisten tudja, felhasította a másik nádszálat is. Éppen úgy járt, mint először. Nem tudott vizet adni neki, s a világszép Nádszál kisasszonynak meghalt a másik szobalánya is. No de most megfogadta a királyfi, hogy a harmadik nádszálra vigyáz, mint a szeme világára. Hogy azt addig fel nem hasítja, míg valahol forrásvízhez nem érnek. Hej, pedig úgy szerette volna látni a világszép Nádszál kisasszonyt! De amerre mentek, mindenütt szörnyű nagy pusztaság volt. Nem láttak egy csepp vizet, majd meghaltak a nagy szomjúságban. Hanem egyszerre csak leszállott a táltos a levegőégből, éppen egy forrásvíz mellé.

– No, édes gazdám, most felhasíthatod a nádszálat. De elébb meríts vizet a süvegedbe.

Telemeríti a süvegét a királyfi, aztán szépen felhasítja a nádszálat, nehogy megsértse a világszép Nádszál kisasszony gyönge testét, s ím, csak kipattan a nádszálból egy olyan szépséges szép leány, amilyent még emberi szem nem látott. Ott mindjárt egymás nyakába borultak.

– Te az enyém, én a tied, ásó, kapa s a nagyharang válasszon el minket! Aztán felültek mind a ketten a táltos paripára, s a táltos egyet ugrott, kettőt

szökött, leszállott a királyfi apjának az udvarába. Ott ült éppen a király a palota tornácában, ott ült az idősebbik fia s a menye is, de bezzeg volt almélkodás! Már rég el is siratták a királyfit, nem hitték, hogy valaha lássák. S íme, megkerült. Elhozta a legszebb királykisasszonyt kerek e világon. Örült az öreg király, s mit csináljon a fia meg a menye, örültek azok is. Csaptak lakodalmat, hét országra szólót, húzták a cigányok járták a legények s leányok, még ma is járják, ha ugyan bírják.

Itt a vége, fuss el véle!

A HÉTÉVES GYERMEK

Hol volt, hol nem volt, hetedhét országon is túl, még az üveghegyeken is túl, volt egyszer egy örmény. Ez az örmény elindult világgá szerencsét próbálni, s amint ment, mendegélt, ért rengeteg sűrű erdőbe, rengeteg sűrű erdőben egy akkora sziklához, hogy a teteje az eget verte. Ennek a sziklának az aljában volt egy nagy vaskapu, azon a vaskapun sok írás, de csak annyit tudott elolvasni, hogy a kaput csak egy hétéves gyermek tudja kinyitni. Ment tovább az örmény, s addig meg sem állott, amíg egy faluba nem ért. Amikor odaért, éppen akkor jöttek ki az iskolából a fiúk. Szóba állott velők, sorba kérdezte valamennyit, hogy melyik hány éves. Az egyik mondta, hogy kilenc, a másik, hogy tíz, a harmadik, hogy nyolc. Egyszer aztán elejébe áll a legrongyosabb gyermek, s azt mondja:

– Én éppen hétesztendős vagyok.

– Hát ki s mi a te apád? – kérdezte az örmény. Mondotta a fiú:

– Az én apám csizmadia.

Megörül az örmény, megy a fiúval az apja házához, fizet neki temérdek sok aranyat-ezüstöt, csak adja neki a fiát; örökbe fogadja, felneveli. De bezzeg azt nem mondta, hogy mire kell neki ez a fiú. Azt szerette volna tudni, mi van a mögött a vaskapu mögött.

Hát a csizmadia odaadta a fiát. Maradt neki még vagy tizenkettő. S ment az örmény a fiúval a rengeteg erdőbe, s meg sem állott, míg a kősziklához nem ért. Mondja ott a fiúnak:

– No, fiam, nézd ezt az írást, olvasd el!

A fiú csak rávetette a szemét, olvasta szépen, amint következik:

– Ez az ajtó befelé nyílik, kifelé nem, ha sokáig ülnek bent. Belül az ajtó sarkán van egy lakat, aki bemegy, vesse a nyakába.

Ahogy ezt leolvasta a fiú, abban a szempillantásban megnyílt magától a kapu. Haj, istenem, a szeme világa is majd elveszett az örménynek! Volt ott a szikla gyomrában egy ezüstház, tele volt ezüstpénzzel; beszaladott az ezüstházba, s ahogy végigszaladott rajta, ezüstházból ért az aranyházba. Tele volt az is színarannyal. Aranyházból ért a gyémántházba, tele volt az is ragyogó gyémánttal. Akkor megfordult, s szaladott kifelé, mint a bolond.

De eszébe jut a lakat, lekapja az ajtó sarkáról, s a lakat egyszeriben megszólal:

– Mi bajod van, édes gazdám?

Úgy megijedt, hogy még szólni sem tudott. Ledobta a lakatot a földre, s abban a pillanatban kiugrott belőle háromszáz katona, kinyílt a vaskapu, s az örmény elszaladt világgá.

De bezzeg nem ijedt meg a hétéves gyermek. Látott ő jól mindent. Felkapta a lakatot, fordított egyet a kulcsán, arra a katonák mind visszamasíroztak. A lakatot a lájbizsebébe tette, s szépen hazament az apjához.

Eleget kérdezte az apja, hogy mi történt, megszökött-e az örménytől, mit csinált: nem szólt a gyermek semmit, s a lakatot nem mutatta senkinek.

Na, telik-múlik az idő, nagy legénnyé cseperedik a fiú. Azt mondja egyszer az apjának:

– Édesapám, az isten áldja meg, megyek a királyhoz. Feleségül veszem a lányát.

– Jaj, te szerencsétlen – mondja a csizmadia –, mit gondoltál?! Hiszen a király mindjárt a fejedet véteti.

Sírt-rítt az édesanyja is.

– Ne menj el, édes fiam, ne búsítsd meg az életemet!

Beszélhettek neki, ment egyenesen a királyhoz. Fölmegy a legény a palotába, köszön illendőképpen, a király fogadja, s kérdi:

– Hát te, fiam, mi járatban vagy?

– Én bizony, felséges királyom, időtölteni jöttem ide. Ha megtetszik a lánya, feleségül veszem.

Hej, megharagszik a király, hogy egy ilyen jöttment sehonnai így mer vele beszélni! Azt mondja neki:

– Jól van, neked adom a lányomat, de nem adom ingyen. Ha holnap reggelig hat szekér ezüstöt nem hozol, fejedet vétetem!

Elmegy a legény, megy egyenesen a rengeteg erdőbe, a kősziklához, ott elé-veszi a lakatot. Kiugrik belőle mindjárt háromszáz katona, glédába állnak, s kérdi a vezérük:

– Mit parancsolsz, édes gazdám?

– Azt parancsolom, hogy menjetek be a sziklába, hat szekeret rakjatok meg ezüsttel, s hozzátok utánam a királyhoz.

Úgy lett, ahogy a legény parancsolta. Reggel ott volt a hat szekér ezüst a király udvarában.

Másnap hat szekér aranyat, harmadnap hat szekér gyémántot kívánt a király. Mind odavitette a legény. Volt annyi ezüst, arany, gyémánt a király palotájában, hogy a király akárhová lépett, ezüstre, aranyra, gyémántra lépett.

– Na – mondja a király –, ezüstöt, aranyat, gyémántot hoztál eleget. Most azt parancsolom, hogy holnap reggelre az apád kapujától az én kapumig építs egy aranyhidat, aranyhíd mellett legyenek akkora fák, hogy az én palotámban négy órával később virradjon, mint más háznál.

Eléveszi a legény a lakatot, s kiugrik belőle hatezer katona.

– Mi baj, édes gazdám? Mondja, hogy mi baj.

No iszen, ez nem volt baj. Megvolt reggelre az aranyhíd, aranyhíd mellett akkora fák, hogy nem látszott a király palotája tőlük, s csakugyan a király palotájában négy órával később virradott, úgy beárnyékolták a fák a palotát.

Mit volt mit tenni a királynak, odaadta a lányát a legénynek. Volt nagy heje-huja, dínomdánom, lakodalom, voltak a vendégségben királyfik, hercegek, grófok, bárók, de még csóré hasú cigány gyerekek is. Volt a szegény legénynek tizenkét inasa, azt sem tudta, hogy melyiknek parancsoljon; minden zsebében egy aranyóra, azt sem tudta, hogy melyiket nézze.

Hogy, hogy nem, meghallja az örmény, hogy milyen jó dolga kerekedett a csizmadia fiának. Egyszer, mikor a legény vadászni volt, elmegy a palotába, s azt hazudja az asszonynak, hogy házpingáló, s az úr küldötte ide. Az asszony elhitte a beszédet, beereszti az örményt, az megy egyik szobából a másikba, bekukkant minden szegletbe, s meglátja a lakatot.

Hiszen csak ez kellett neki: tüstént a nyakába akasztotta. Megszólal a lakat:

– Mit parancsolsz, édes gazdám?

S abban a pillanatban ki is ugrik a lakatból hatezer katona.

– Azt parancsolom, hogy ezt a kastélyt vigyétek a Sós-tenger túlsó partjára.

Hát, uramteremtőm, ne hagyj el, mikor a legény hazajön a vadászatból, menne be a palotába, s nincs palota. Sem palota, sem asszony, sem lakat, sem semmi.

De majd felvetette a nagy búbánat szegény fejét. Tarisznyát a hátára, puskát a vállára, s indult világgá. Azt mondta: addig meg sem áll, amíg a feleségét s a palotáját meg nem találja.

Megy, mendegél, s amint megy egy nagy pusztaságon keresztül, elszalad előtte egy róka. Kapja a puskáját, megcélozza a rókát.

Megáll a róka, s mondja a legénynek:

– Ne lőj meg engem, te bús legény, mert bizony nem bánod meg.

A legény szépen leereszti a puska kakasát, nem lövi meg a rókát, nagy barátságot kötnek, s együtt mennek tovább.

Amint mennek, mendegélnek, egy farkas szalad eléjük. Lekapja a válláról a puskát a legény, s mondja:

– De már ezt meglövöm.

Hanem a farkas is feléje fordult, s kérte szépen:

– Ne lőj meg, te bús legény, s bizony nem bánod meg.

Jól van, a farkast sem lőtte meg. Azzal is nagy barátságot kötött, s úgy mentek tovább hárman. Hét álló esztendeig mind mentek, akkor értek a Sós-tenger partjára. Ott a legény felült a farkas hátára, a róka belekapaszkodott a farkas farkába, úgy úsztak át a Sós-tengeren. Mikor átértek a Sós-tenger túlsó partjára, a farkas szépen elbúcsúzik a legénytől, a róka meg vele marad, szed a réten élőhaló füvet, annak a levét kifacsarja egy üvegbe, odaadja a legénynek, s ő is elbúcsúzik szépen, istennek ajánlja a legényt.

Hát uramteremtőm, ott volt mindjárt a Sós-tenger partján az ő palotája. Bemegy a palota udvarára, meglátja a tornácból egy belső leány, szalad be az asz-szonyához, s jelenti, hogy itt az ura. Az asszony nagy mérgesen pofon üti a leányt.

– Mit hazudsz, hogy lehetne itt az én uram?

Kiszalad a leány nagy sírva, de szalad be vele szembe egy másik leány, s az is jelenti, hogy itt az ura. Azt is jól pofon üti. Szalad a harmadik leány, az is azt jelenti. Jól pofon üti azt is. Abban a szempillantásban belép a legény.

Hej, istenem, örült is, búsult is az asszony!

– Jaj, lelkem, uram, édes uram, bújj el, mert mindjárt hazajön az örmény, s vége az életednek.

S hát még ki sem mondta, megdöndül a palota: hetvenhét mérföldről hajított haza egy buzogányt az örmény, attól döndült meg. De bezzeg nem ijedt meg a legény, fölkapta a buzogányt, s visszahajította, úgy, hogy éppen az örmény lovának a lábára esett. Hiszen az örménynek sem kellett egyéb. Vágtatott haza, mint a sebes szélvész, még annál is sebesebben, s ahogy belépett a palotába, kérdezte az asszonyt:

– Ki van itt, asszony, idegen szagot érzek. Mindjárt elejébe állott a legény.

– Én vagyok itt, öreg. Viszem a feleségemet.

– Megállj, öcsém, megállj, elébb lássuk meg, ki az erősebb! Kardot rántanak, vagdalkoznak, egyik sem tudta legyőzni a másikat.

– No, most küzdjünk karból – mondta az örmény.

– Nem bánom én, akárhogy – mondta a legény. Küzdöttek karból, s egyik sem tudta legyőzni a másikat. Akkor azt mondta az örmény:

– No, most pihenjünk egy keveset. Együnk-igyunk, s azután folytassuk. Asztalt terít az asszony, volt ott étel-ital, minden elegendő, ettek-ittak, vígan

voltak. Azt mondja egyszer a legény:

– No, te örmény, a te borodat megittuk, most igyuk meg az enyémet.

Eléveszi a legény az üveget, amelyikben az élő-haló víz volt. Hajt egyet belőle az örmény, hajt utána a legény is. Le akarja nyomtatni az italt, tör egy darab pogácsát az örmény, s hát a foga úgy elázott, hogy a pogácsát sem tudja elharapni. Volt az asztalon egy acélpogácsa, fölveszi a legény, s úgy kettéharapta, hogy még a foga sem rándult meg belé.

Azám, mert az örmény a halóvízből ivott, a legény meg az élővízből.

Egyszer csak az örmény elkezd álmosodni, nagyokat bólint a fejével, laposakat pislant a szemével, s elalszik az asztal mellett. Aludott, mint a fekete föld.

Hiszen csak ez kellett a legénynek. Mindjárt kiakasztotta az örmény nyakából a lakatot. Kiugrott a lakatból hatezer katona, s kérdezte a vezérük:

– Mit parancsolsz, édes gazdám?

– Azt parancsolom, hogy ezt a palotát asszonyostul, mindenestül vigyétek vissza a régi helyére, az örményt pedig hagyjátok itt.

Úgy lett, ahogy a legény parancsolta. Másnap reggel ott volt a régi helyén a palota, ott volt az aranyhíd, aranyhíd mellett a nagy fák, s az öreg király palotájában négy órával megint később virradott, mint egyebütt.

Kinéz az öreg király az ablakon, látja a veje palotáját, látja az aranyhidat, a fákat. Nem találta helyét szertelen nagy örömében. Csaptak másodszor is nagy lakodalmat. Rostával hordották a bort, mégis elég volt.

Itt a vége, fuss el véle!

A GYÉMÁNTKRAJCÁR

Egyszer volt egy szegény asszony, s annak egy kakaskája. Egyszer a kakas, amint a szemétdombon kapirgált, kikapar egy gyémántkrajcárt, fölkapja nagy örömmel, s szalad elé az udvaron, hadd adja az asszonyának. De történetesen éppen arra járt a török császár, megállította a kakast.

– Állj meg, kakas, add nekem azt a gyémántkrajcárt!

– Dehogy adom – mondta a kakas –, úgyis elég szegény az asszonyom, jó lesz annak.

No bizony, ha nem adta, a török császár megfogta, elvette tőle a gyémántkrajcárt, hazavitte, s betette a kincseskamrájába. Pedig ott annyi volt az arany, ezüst, a gyémánt, hogy elég lett volna az egész világnak.

Hej, istenem, megharagudott a kakaska, szaladott mindenütt a török császár után, török császár udyarában felszállott a kerítésre, s elkezdett kukorikolni nagy hangosan:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcáromat!

A török császár elhessegette a kakast a kerítésről, de a kerítésről a kapura szállt, s onnét is azt kiabálta:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcárkámat!

Mikor a kapuról elhessegették, megint a kerítésre, kerítésről kútágasra szállott, s mind csak azt kiabálta:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcárkámat!

Mit volt mit tenni a török császárnak, nagy mérgesen bement a palotájának legbelső szobájába, hogy ne hallja a kakas kukorikolását. De hiába ment be, mert akkor meg a kis kakas az ablak párkányára szállott, onnét kiabálta:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcárkámat!

Nem volt nyugta a török császárnak, kikiáltott nagy mérgesen a szolgálónak, hogy fogja meg a kakast, s dobja bele a kútba. Szaladt a szolgáló, megfogta a kakaskát, beledobta a kútba. De a kis kakas nem halt belé, mert csak azt mondta:

– Szídd fel, begyem, a vizet, szídd fel, begyem a vizet! – s mind egy cseppig felszívta, ami víz a kútban volt.

Azzal kirepült a kútból, szállott ismét a török császár ablakába, s kukorikolt nagy begyesen:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcárkámat!

– Ejnye, ilyen-olyan teremtette – káromkodott a török császár –, hát mégis él az a hitvány kakas?! Hej, szolgáló, fogd meg, s vesd az égő kemencébe!

Szalad a szolgáló, megfogja a kakaskát, s bedobja az égő kemencébe. Hanem a kakaskát a tűz sem égette meg, mert amikor a kemencébe vetették, elkezdett kotyogni:

– Ereszd ki, begyem, a vizet, hadd oltsa el a tüzet!

S hát csakugyan kifolyt a begyéből a sok víz, s egyszeriben elaludt a tűz. Bezzeg hogy repült ismét a török császár ablakába, s kukorikolt, ahogy csak a torkán kifért:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcárkámat!

Hej. uramteremtőm, mérgelődött a török császár, dúlt-fúlt szörnyű nagy haragjában, kiabált, káromkodott, hogy egy ilyen hitvány kakaskát sem tudnak elpusztítani. Volt a kertjében egy nagy darázsfészek, s parancsolta a szolgálónak:

– Hé, szolgáló, dobd a kakast a darázsfészekbe, hadd csípjék agyon a darazsak!

Szalad a szolgáló, megfogja a kakast, viszi a kertbe, beledobja a darázsfészekbe. De a kakaskát a darazsak sem csípték agyon, mert csak szólt a begyének:

– Szídd fel, begyem, a darázst! – s amennyi darázs volt, mind felszítta. Uccu, szállott egyszeriben a török császár ablakába, s kukorikolt, hogy zengett belé a palota:

– Kukurikú, török császár, add vissza a gyémántkrajcárkámat!

– No, megállj, kakas – mondotta a török császár –, mindjárt nem kukorikolsz te!

Parancsolta a szolgálónak, hogy hozza be a kakaskát tüstént.

Szalad a szolgáló, hozza a kakaskát, megfogja a török császár, s bedugja a bugyogójába. Olyan bő volt ez a bugyogó, hogy kilenc kutyakölyök jól elfért volna benne, meg sem kottyant a kakaska.

– No – mondta a török császár –, itt most kukorikolhatsz. Hiszen a kakaska nem kukorikolt, csak kotyogott magában:

– Ereszd ki, begyem, a darázst, hadd csípje meg a császárt!

Kiszállnak a darazsak, csípik, marják a császárt. Táncol, ordít a császár, nem tudta, mit csináljon nagy kínjában. Mit volt mit tenni, kieresztette a kakaskát, s mondta a szolgálónak:

– Eredj, vidd a kincseskamrámba, hadd vegye vissza a gyémántkrajcárkáját, mert különben ő pusztít el engem.

Vitték a kakast a kincseskamrába, s hát ott kádaslag állott a tenger sok ezüst, arany s gyémánt. Ott ragyogott, tündökölt a gyémántkrajcárka is. No hiszen, jó helyre kerekedett a kakaska. Mondta egyszeriben:

– Szídd fel, begyem, a sok pénzt, szídd fel begyem, a sok pénzt!

Felszítt egy kád ezüstöt, meg se kottyant neki; felszítt egy kád aranyat, no, most volt valami a begyében; felszítt egy kád gyémántot, no, ez éppen elég volt. Uccu, szaladt a kakaska nagy örömmel, hazáig meg sem állott. Ott azt a sok pénzt az asszonyának mind kieresztette. Bezzeg azután az asszonynak jól volt dolga, sóra, fára nem volt gondja.

Még ma is élne, ha meg nem halt volna.

SZÉLIKE KIRÁLYKISASSZONY

Egyszer volt, hol nem volt, hetedhét országon is túl, még az üveghegyen is túl, hol a kis kurta farkú malac túr, volt egy király, annak egy fia, János volt a neve.

Azt mondja egyszer a király a fiának, aki serdülő legényecske volt:

– Eredj, fiam, láss országot-világot, hadd pallérozódjál! Úgy lesz belőled derék ember.

Kétszer sem mondotta ezt János királyfi, tarisznyát vetett a nyakába, botot a kezébe, elbúcsúzott apjától, anyjától, s ment hetedhét ország ellen. Amint megy, mendegél, találkozik az úton egy rettentő hosszú, vékony emberrel. Köszönti a királyfi, a hosszú ember fogadja. Nézte, nézte János királyfi a hosszú embert, s szeme-szája tárva maradt a nagy, erős csodálkozástól, mert ő még ilyen hosszú embert nem látott. Kérdezte:

– Ki vagy te, mi vagy te, mi a mesterséged? Felelte a hosszú, vékony ember:

– Az én nevem: Villámgyors. Olyan sebesen tudok futni, mint a villámlás, még annál is sebesebben.

– No, azt szeretném látni – mondja a királyfi.

Még jóformán ki sem mondja, eléugrik a bokrok közül egy szarvas. Uccu! utána Villámgyors, egyet szökik, kettőt ugrik, s utoléri a szarvast. Mondja a királyfi:

– Már most csakugyan elhiszem, hogy oly sebesen tudsz futni, mint a villámlás. Gyere velem, legyünk kenyeres pajtások, bizony nem bánod meg.

Kezet csapnak, barátságot fogadnak, mennek ketten tovább.

Amint mennek, mendegélnek, látják, hogy egy rettentő széles vállú ember feküdt egy nagy hegynek, s azt emelgeti. Odamennek, köszönti a királyfi, s kérdi a széles vállú embert:

– Hát te ki vagy s mi vagy, atyafi? Feleli a széles vállú ember:

– Én Hegyhordó vagyok. Nincs az a nagy hegy, hogy a vállamon el ne vigyem.

Mindjárt fel is kapta azt a hegyet, s vitte a vállán, mintha csak egy zsák búza lett volna.

– Ejnye, atyafi – mondja a királyfi –, nem csapnál fel közénk kenyeres pajtásnak?

– Jó szívvel – mondotta Hegyhordó.

Azzal kezet csaptak, s mentek tovább hárman. Mentek, mendegéltek, s beértek egy rengeteg erdőbe. Hát ott egy rengeteg széles mellű ember csak ráfúj a fákra, rettentő szél kerekedik, s a fák szörnyű nagy recsegéssel-ropogással dőlnek ki tőből.

Megállanak a kenyeres pajtások, szemük-szájuk tátva maradt a csodálkozástól, még ilyet sem láttak világéletükben. Kérdi a királyfi:

– Hát te ki vagy s mi vagy? Mi a mesterséged? Mondja a széles mellű ember:

– Én Fúvó vagyok, s egy fuvintásomra a legnagyobb ház is összedől, s a legnagyobb fákat is pozdorjává töröm.

– Ejnye – mondja a királyfi –, éppen nekünk való ember vagy, állj közénk kenyeres pajtásnak.

Mindjárt kezet csapnak, nagy barátságot fogadnak, s mentek tovább. Most már voltak négyen.

Mennek, mendegélnek, s találkoznak az úton egy nyilas emberrel. Köszönti a királyfi, s kérdi tőle:

– Hát te ki vagy, mi vagy, mi a mesterséged? Mondja a nyilas ember:

– Én Jóltaláló vagyok, a borsószemet úgy ellövöm akárkinek a tenyeréről, hogy a tenyerének semmi baja nem lesz.

– Próbáljuk meg! – mondja a királyfi.

Volt a nyilas embernél egy szem borsó, azt a királyfi a tenyerén kitartotta, s a nyilas ember csakugyan úgy ellőtte, hogy a királyfi tenyerét a nyíl még csak nem is súrolta.

Na, kezet csap a királyfi Jóltalálóval is, s mentek tovább öten. Amint mennek, mendegélnek, találkoznak egy kicsi, zömök emberrel. Köszönti a királyfi, s kérdi:

– Hová, merre, földi? Ki s mi vagy, mi a mesterséged? Felelt a kicsi, zömök ember:

– Az én nevem Péter, s ha a fejemet a földre teszem, mindent tudok, amit az emberek gondolnak s cselekszenek, akármilyen messzire vagyok tőlük.

Megörvend a királyfi Péternek, erősen megbarátkoznak, s ment Péter is velük. Most már voltak hatan, mind kenyeres pajtások. Mentek, mendegéltek hetedhét ország ellen, s addig mentek, mendegéltek, amíg éppen Tündérországba nem értek.

Volt Tündérország királyának egy gyönyörűséges szép leánya, akinél szebbet a világ nem látott, s aki olyan sebesen tudott szaladni, mint a szél. Nem is volt más az ö neve: Szélike királykisasszony.

Egyszer kihirdetteti a király az országában, még azon is túl, hogy annak adja a leányát, aki a futásban elhagyja, de úgy próbáljon szerencsét akárki, hogyha leányát el nem tudja hagyni, karóba kerül a feje.

Hiszen próbáltak szerencsét királyfik, hercegek, grófok, bárók s válogatott cigány legények, de karóba is került a feje valamennyinek.

Hallják ezt a kenyeres pajtások, fölmennek mind a királyhoz, s ott előretaszi-gálják Villámgyorsat, hogy hát ez a pajtásuk szerencsét próbálna.

– Jól van – mondja a király –, csak próbálj, kilencvenkilenc legénynek karóban a feje, a századik lesz a tied.

Tenger nép gyűlt a király udvarába, hadd lássák, melyik tud jobban futni, Szélike-e, vagy az a hosszú, langaléta ember?

Megfutamodik Szélike, utána Villámgyors, egyet ugrik, kettőt szökik, s úgy elhagyta Szélikét, hogy az nagy, erős szégyenében keservesen sírni kezdett.

Azt mondja a király Villámgyorsnak:

– Hiszen sebesebben futottál, az igaz, de bizonyosan valami baja van a leányomnak. Tegyünk holnap még egy próbát.

Futnak másodszor is, de Villámgyors most is úgy elhagyta Szélikét, hogy Szélike még nyomába sem ért. Hej, istenem, szégyellette magát a királykisasz-szony erősen, sírva szaladt a palotába.

– No, fiam – mondja a király Villámgyorsnak –, látom, hogy most is jobban futottál, mint a leányom, de harmadik az isten igaza, fussatok harmadszor is.

Ezalatt Szélike királykisasszony egyet gondolt, s Villámgyorsnak egy gyönyörű szép gyémántgyűrűt küldött ajándékba. Örült Villámgyors az ajándéknak, mert nem tudta, hogy miféle gyűrű az. Afféle gyűrű volt az, hogy aki az ujjara húzta, mikor menni akart, a földbe gyökeredzett a lába. No de ha Villámgyors nem tudta ezt, bezzeg tudta Péter, mert ő a földhöz nyomta a fejét, s megtudta, hogy min jár a Szélike esze. Mindjárt szólott Jóltalálónak, hogy mikor Villámgyors kiáll futásra, lője el a gyűrű fejét, mert abban van a varázs.

Na, elkövetkezik a harmadik nap. Kiáll Szélike s Villámgyors egymás mellé. Megfutamodik Szélike, futna Villámgyors is, de nem tud. Állott egy helyben, mintha odacövekelték volna.

Abban a szempillantásban Jóltaláló megcélozza a gyűrű fejét, ellövi, s hát indul Villámgyors, szalad, mint a villámlás, s harmadszor is elhagyta a királykisasszonyt.

Sírt a királykisasszony, majd fölvetette a méreg s a bosszúság. Hogy az a hosszú, vékony ember így csúffá tegye! Most már akár akar, akár nem, hozzá kell menni feleségül. Pedig úgy láttam, mint ma, a királykisasszonynak János királyfin akadt meg a szeme. Bizony nem bánta volna, ha ez hagyja el a futásban.

Bezzeg megörült, mikor a kenyeres pajtások fölmentek a királyhoz, s azt mondotta Villámgyors, hogy nem kell neki a királykisasszony, csak annyi aranyat s ezüstöt adjon neki, amennyit Hegyhordó el bír vinni.

– Adok én jó szívvel – mondotta a király –, nem annyit, de többet, mint amennyit egy ember elbír.

Megtöltetett hat szekeret arannyal-ezüsttel színig.

– Itt van, vigyed, ha bírod!

Fölkapja Hegyhordó a hat szekér aranyat s ezüstöt, de annyi volt neki, mint másnak hat zacskó arany. Hozatott a király még hat szekér aranyat s ezüstöt: meg se kottyant Hegyhordónak.

No, már ennél több aranya s ezüstje a királynak sem volt. Akkor összeszedték, ami drágaság csak volt a palotában. Aranytálakat, tányérokat, késeket, villákat, kanalakat s mindent. Mikor mind felszedte Hegyhordó, mondta:

– No, most elég!

Elmentek a kenyeres pajtások, de alig mentek el, a király erősen megbánta, hogy ezeknek a jöttment embereknek azt a rengeteg sok kincset odaadta. Gondolkozott, okoskodott, törte a fejét, hogy tudná valamiként visszaszerezni. Egyet gondol, s utánuk szalasztja Szélikét, hadd menjen velük, mintha elrabolták volna, akkor aztán utánuk küld egy regiment katonát, s Szélikét meg a tenger kincset is visszahozatja.

Hiszen Szélikének sem kellett egyéb. Bezzeg szaladott örömmel utánuk. Hipp-hopp! egy szempillantásra utolérte őket, s mindjárt János királyfihoz szegődött, mellöle el sem maradott.

Mennek, mendegélnek, egyszer Péter lehajtja fejét a földre, s azt mondja a pajtásainak:

– No, most mindjárt csúf dolgunk lesz. A király egy regiment katonát indított utánunk, minket elpusztítnak, s Szélikét meg a kincset visszaviszik.

– Úgy-e – mondja Fúvó –, hát csak jöjjenek. A többit bízzátok rám.

Jött is a regiment. Mikor egy puskalövésnyire volt, visszafordult Fúvó, megfújja magát, kerekedik rettentő nagy forgószél, s elfújta a katonákat lovastul, mindenestül, talán még a világ végén is túl.

Most már mehettek békességben. Szépen hazaértek a János királyfi udvarába. Ott a temérdek kincset öten elosztották egymás között, János királyfinak maradt Szélike királykisasszony.

Mindjárt papot hívtak, lakodalmat laktak, üstre főztek, teknőre tálaltak. Csak lé volt kilencféle. Én is ott voltam ebédre. Ettem-ittam, jól mulattam, s aztán szépen elkullogtam.

Itt a vége, fuss el véle!

A SZEGÉNY EMBER ÉS A RÓKA

Volt egyszer egy szegény ember. Ennek a szegény embernek két ökröcskéje s egy kicsi szántóföldje volt minden gazdagsága. Ez a föld is messze, kint az erdő szélén volt, mikor termett gabonát, mikor nem. Elmegy egyszer a szegény ember szántani, s amint szántogat, valami szörnyű orditást meg keserves vinnyogást hall. Beszalad az erdőbe, hadd lássa, mi van ott. Hát uramteremtőm, még ilyet se látott világon való életében: egy lompos medve verekedett egy kicsi nyulacskával. Nagyot kacagott a szegény ember, hogy kacagásától zengett az erdő.

– No – monda a szegény ember –, kenyerem javát megettem, de ilyet sem láttam, hogy a medve a nyúllal verekedjék.

Hej, szörnyű haragra lobbant a medve. Azt mondta a szegény embernek:

– Megállj, te hitvány féreg, azért, hogy kikacagtál, megölöm mind a két ökrödet, megöllek téged is!

Bezzeg a szegény embernek elment a kedve a kacagástól. Könyörgött a medvének, csak estig ne bántsa, estére megszántja a földjét, beveti búzával, legalább maradjon valami a gyermekeinek.

– Jól van – mondta a medve –, meghagyom az életedet estig, csak eredj szántani.

Visszament a szegény ember az ekéhez, de majd felvetette a nagy búbánat, olyan szomorú volt, mint a háromnapos esős idő. Történetesen arra vetődik egy róka, köszönti a szegény embert, s kérdi:

– Miért búsulsz, földi?

– Haj, ne is kérdezd, róka koma, nagy az én bánatom! Mikor a szántást elvégzem, idejön a medve, s megöl engem is, az ökreimet is.

Mondja a róka:

– No, azért ne ereszd búnak a fejedet, majd segítek én rajtad, hanem aztán mit fizetsz?

– Hát én mit tudjak fizetni – kesergett a szegény ember –, mikor semmim sincs az égvilágán.

– Na de mégiscsak van valamid – mondja a róka –, ahol van ökör, van ott tyúk is, kakas is.

“Azám – gondolja magában a szegény ember –, van a feleségemnek kilenc tyúkja s egy kakasa, azt a rókának ígérem."

Egyszeriben kezet csaptak, megegyeznek, hogy a szegény ember kilenc tyúkot s egy kakast ad a rókának, ha megmenti az életét. Azt mondja most a róka:

– Hallgass ide, szegény ember! Én elbújok egy bokor mögé, s mikor jő a medve, kürtölök. A medve megijed, azt hiszi, hogy vadászok jönnek, még ő kér téged, hogy rejtsd el valahová. De míg estére kerekednék az idő, hozok én neked egy szeneszsákot a szénégetőktől, s abba a medvét belebújtatod. Akkor én előjövök a bokor mögül, s kérdem tőled: “Mi van abban a zsákban, te szegény ember?" Mondjad, hogy szenes tőke. “De már azt nem hiszem", mondom én. “No, ha nem hiszed, mindjárt elhiszed", mondjad te, s vágj a fejszéddel, ahogy csak tudsz, olyan erővel a medve fejéhez.

Azzal a róka elszaladt, s egy óra sem telt belé, hozott egy szeneszsákot a szegény embernek, aztán elbújt a bokor mögé, s várta a medvét.

Hát amikor a szegény ember elvégezte a szántást jött csakugyan a medve, s messziről morogta:

– No, szegény ember, most vége az életednek.

De bezzeg egyszeriben inába szállott a bátorsága, mert a róka a bokor mögül elkezdett kürtölni.

– Jaj, jaj, szegény ember, nem bántlak, csak bújtass el valahová!

– Én nem tudom – mondja a szegény ember –, hová bújtassalak, hacsak ebbe a szeneszsákba be nem bújsz.

– Ó, de jó – mondta a medve –, itt nem találnak meg a vadászok. Hirtelen belebújt a szeneszsákba, a szegény ember bekötötte a zsák száját, akkor jött a róka, s úgy, ahogy megegyeztek, kérdezte, mi van a zsákban. A róka nem hitte, a szegény ember pedig fogta a fejszéjét – úgy rácsapott a szenes tőkére, akarom mondani a medve fejére, hogy egyszeriben szörnyethalt.

– No, te szegény ember – mondotta a róka –, megmentettem az életedet, ne felejtsd el, hogy mit ígértél. Holnap elmegyek a kilenc tyúkért meg a kakasért.

– Csak gyere, róka koma, gyere – mondotta a szegény ember. Gondolta magában, hiszen ha neked van eszed, van nekem is, tanultam tőled valamit.

Hazamegy a szegény ember, vacsorázik, lefekszik, de jó hajnalban, mikor a kakas elkezdett kukorékolni, már jött a róka, kopogtatott az ajtón.

– Itt vagyok, szegény ember, eljöttem a kilenc tyúkért s egy kakasért.

– Várj csak, komám, várj – kiáltott a szegény ember –, egyszeriben felöltözöm!

De esziben sem volt, hogy felöltözzék, hevert tovább az ágyban, s egyszerre csak elkezdett csaholni, mint egy kopó. Bekiált a róka:

– Talán bizony kopó van nálad, szegény ember?!

– Jaj, lelkem, komám, én nem tudom, honnét, honnét nem, két kopó az este besompolygott a szobámba, s most nem bírok velük, megszagoltak téged, s reád akarnak törni.

Megijedt a róka, bekiáltott:

– Csak addig tartsd vissza, míg elszaladok!

Bezzeg nem kellett neki sem tyúk, sem kakas, szaladott, mintha szemét vették volna ki, árkon-bokron keresztül. Még talán most is szalad. Itt a vége, fuss el véle!

TÜNDÉR ERZSÉBET

Volt egyszer egy szegény ember, s annak három fia. De olyan szegény volt ez az ember, mint a templom egere. Mikor ettek, mikor nem. Száraz kenyér is egyszer volt, s kétszer nem az asztalfiában. Azt mondja egyszer az idősebb legény:

– Édesapám, én nem éhezem többet itthon, elmegyek szolgálatba.

– Jól van – mondja a szegény ember –, csak menj isten hírével.

A szegény ember felesége süt egy hamuban sült pogácsát, s a legény útnak kerekedik.

Amint megy, mendegél egy nagy erdőn keresztül, találkozik egy öregemberrel. Köszönti a legény:

– Adjon isten jó napot, bátyámuram!

– Adjon isten, fiam, hát te mi járatbeli vagy?

– Én bizony, bátyámuram, szolgálatot keresek, ha találnék.

– No, akkor éppen jó helyen jársz, mert én szolgát keresek. Nálam három nap egy esztendő, s ha becsületesen kitöltőd a három napot, adok neked egy vékás földet s egy véka búzát, s amit az Isten ad, az a tied lesz.

Hazamennek, s az öregember elküldi a legényt szántóba. Kimegy a mezőre, s hát a föld, amit meg kellene hogy szántson, tiszta csupa bokor. Gondolja magában a legény: amíg én ezt kiirtom, megöregszem. Fogja magát, otthagyja az ökröket, az ekét, s hazáig meg sem állott. Kérdik otthon:

– No, hát hol jártál, merre jártál, mit szolgáltál? Mondja:

– Menjetek el ti is, majd megtudjátok.

Még aznap elmegy a középső legény is, ugyancsak az öregembernél áll be szolgálatba, de éppen úgy járt, mint a bátyja. Ahogy meglátta azt a rengeteg sok bokrot a földön, vissza sem hajtotta az ökröket a gazdájához, ment haza egyenesen.

Kérdi az öccse:

– No, bátya, hol járt, merre járt, mit szolgált?

– Eredj, öcsém, majd megtudod te is.

Ment is a legkisebb legény, elér abba a rengeteg erdőbe, találkozik az öregemberrel, s mindjárt megegyeznek. Neki is egy véka vetést ígért az öregember, ha becsületesen kitölti az esztendőt.

Befogja a legény az ökröket, elindul a mezőre, de volt az öregembernek egy nagy kutyája, az is vele ment.

Kiér a legény a mezőre, látja a sok bokrot, de bizony nem sokat gondolkozott, vette a baltáját, vágta ki a bokrot egymás után, a kutya meg szépen összeszedte, amit levágott, vitte félre, s csomóba rakta. Mire esteledett, a bokrokat is kivágta, egy jó darab földet is megszántott. Mikor leszolgálta az esztendőt, azt mondja az öregember:

– No, fiam, becsületesen kitöltötted az esztendőt, itt a véka búza, szánts meg egy vékás földet, s vesd belé. Ami lesz rajta, az lesz a te béred.

Jól van, a legény megszántja a földet, elveti a búzát, azzal elmegy haza. Kérdik otthon:

– Hát te mit szolgáltál? Mondja a legény:

– Majd megtudjátok a jövő nyáron.

Zsémbelt az apja, anyja, hogy mind a három fia élhetetlen, egyik sem szolgált semmit, igazán nem csuda, ha éhen halnak. A legény nem szólt semmit, hanem mikor letelt az esztendő s elkövetkezett az aratás ideje, mondja az apjának:

– Édesapám, a tavaly szolgáltam egy véka búzavetést, menjünk, s arassuk le. Elindulnak, mind ahányan voltak: a szegény ember, a felesége, a három fia.

Mennek a búzaföldre, s hát, halljatok csudát, tiszta csupa színarany búza termett a földön, hogy a szemük is káprázott a ragyogástól.

Hej, istenem, volt öröm!

Azt mondja a szegény ember:

– No, fiaim, én az anyátokkal hazamegyek, szekeret fogadok, ti meg addig őrizzétek a búzát, nehogy ellopják.

Ottmaradnak a legények, kerülgetik a földet, hessegetik a verebeket – hess, hess, veréb, reppenj elébb! –, egy szem nem sok, annyit sem tudtak elvinni a verebek. De egyszer csak leröppen egy harkály, nagy hirtelen lecsippent egy búzakalászt, s huss, elrepül vele.

Hej, megmérgelődik a legkisebb legény, s bolond fejjel szalad a harkály után.

Kacagtak a bátyjai.

– Ne szaladj, te bolond, maradt itt még elég.

De a legény szaladott, mintha szemét vették volna, s egyszerre csak azon vette észre magát, hogy egy sűrű rengeteg erdőbe került. Néz erre, néz arra, a harkály eltűnt, mintha a föld nyelte volna el, ő meg nagy búsan bolyongott az erdőben, szeretett volna kikerekedni az erdőből, de mindjobban beléveszett. Mikor már azt sem tudta, hogy merre facsarodjék, fölmászott egy magas fának a tetejébe, néz napkeletre: nem lát semmit, néz napnyugatra: nem lát semmit, néz északra: arrafelé látott valami gyenge világosságot. Leszáll a fáról, s elindul abba az irányba, amerre azt a világosságot látta. Megyen árkon-bokron keresztül, s kiér egy szép tisztásra. Hát annak a közepén akkora tűz van, mintha éppen egy ház égne. Megy a tűzhöz, s mit lát, uramistenem? A tűz körül fekszik egy szörnyű nagy óriás, de akkora, hogy a teste egészen körülkerítette a tüzet, a fejét a lábára fektette, s úgy aludott. Gondolkozott a legény, vajon most mit csináljon? Ha az óriáson kívül fekszik le, megfázik, ha belül fekszik le, észreveszi az óriás, s megöli. Ő bizony fogta magát, s belebújt az óriás zekeujjába. Ott szépen elaludt, s reggelig meg sem moccant.

Megébred reggel az óriás, feltápászkodik a földről, egy kicsit meglibbenti a zekéjét, s hát egy gyerek esik ki az ujjából. Azám, az óriásnak gyermek volt a legény.

De akár hiszitek, akár nem, az óriás nem bántotta a legényt, szépen fölvette a földről, az ölébe vette, s fölvitte a palotájába. Ottan lefektette jó puha ágyba, s csicsisgatta:

– Aludj, fiam, aludj!

Mikor aztán a legény is megébredett, mondja az óriás:

– No, édes fiam, akárki fia vagy, apád helyett apád leszek én ezentúl. Maradj te csak itt nálam, s amit csak szíved kíván, s a szájad ki tud mondani, mindent adok neked. – No, az igaz, olyan dolga volt a szegény legénynek, hogy királyfinak sem lehetett különb. Csináltatott neki az óriás ezüstös, aranyos, gyémántos gúnyákat, s ha csak valamit kívánt a legény, az óriás beleírta a kívánságát a porba, s mindjárt megvolt. Hanem egyszer mégiscsak elkezdett szomorkodni a legény. Észrevette ezt az óriás.

Kérdi tőle:

– Mi bajod van, édes fiam, hiszen mindened van, amit a szíved kíván.

– Mindenem van, lelkem, apámuram – mondja a legény –, az Isten áldja meg még halóporában is kigyelmedet. De már én is nagylegénysorban volnék. Szeretnék megházasodni, lelkem, apámuram.

– No bizony, ha szeretnél, házasodj meg, fiam. Csak ide nem messze, az erdőn túl, van egy kerek tó, abba jár fürödni Tündér Erzsébet. Odaszáll minden délben galamb képében, a tó partján keresztülbucskázik a fején, s leány lesz belőle, szépséges szép leány, amilyent te még nem láttál, s nem is látsz soha világi életedben. Te jó reggel menj a tóhoz, bújj el a bokor mögé, várd meg, míg Tündér Erzsébet belemegy a tóba, akkor kapd fel a gúnyáját, szaladj ide vissza, s akárhogy kér, istenkedik, hogy fordulj vissza, állj meg, te se vissza ne fordulj, se meg ne állj, csak szaladj ide hozzám. Ne félj, majd eljön ő teutánad.

Elmegy jókor reggel a legény, megbúvik egy bokor mögé, várja, várja a fehér galambot. Hát csakugyan jő a galamb, álló délben leröppen a tó partjára, keresztülbucskázik a fején, s lesz belőle aranyhajú, tündérszép kisasszony. Belemegy a tóba, s hopp, kiugrik a legény a bokor mögül, felkapja Tündér Erzsébet aranyos gúnyáját, s szalad az erdő felé, mint a sebes szélvész. Kiált utána eleget Tündér Erzsébet:

– Állj meg, legény, nézz vissza! – kiálthatott annak: szaladott az erdőbe, mintha szemét vették volna.

Jól van, eltelik egy hét, eltelik két hét, de a legény nagy erős bánatnak adta a fejét, mert ím, elhozta Tündér Erzsébet gúnyáját, de mi haszna benne, ha nem az övé Tündér Erzsébet. Mondja az óriásnak:

– Hej, apámuram, kár volt nekem elhoznom az aranyos gúnyát!

– Ne búsulj, édes fiam, majd eljön érte Tündér Erzsébet. Eredj csak a kamarába, hozz onnét egy diót, vedd ki a belét, s tedd a héjába a gúnyát.

Bemegy a legény a kamarába, hoz egy diót, kiveszi a belét, hát halljatok csudát, szépen belefér a Tündér Erzsébet köntöse.

– No, fiam – mondja az óriás – , most én ezt a diót belevarrom a lajbid zsebébe, de jól vigyázz, hogy senki onnét ki ne bontsa. Sem anyád, sem apád, sem semmiféle nemzetséged ezt a diót meg ne találja, mert akkor szomorú lesz az életed ezen a világon.

Bevarrja az óriás a diót, s hát ahogy az utolsó öltést csinálja, nagy csengettyűszóval befordul az udvarra egy hatlovas hintó. Abban ült Tündér Erzsébet. Mondja az óriás:

– Nézz ki, fiam, az ablakon! Itt van, akiért a te szíved vágyakodik, szép Tündér Erzsébet.

Leszáll Tündér Erzsébet a hintóból, fölmegy a palotába, de azonközben kijön az óriás, s ír a porba papot, vendégeket. S hát abban a szempillantásban ott a pap, jönnek a vendégek, tele lesz az udvar, tele a palota, lesz nagy hejehuja, lakodalom, akár hiszitek, akár nem, felesége lett a szegény legénynek Tündér Erzsébet.

Telik-múlik az idő, úgy éltek a fiatalok, mint két gilicemadár, de egyszerre csak elkezdett szomorkodni a szegény legény. Kérdi az óriás:

– Hát neked mi bajod van, édes fiam? Minden van, amit a szemed-szájad kíván, mi kéne még, ha volna?

– Van itt minden, lelkem, apámuram – mondja a legény –, de a szívem mégis búslakodik, mert rég nem láttam apámat, anyámat s az én testvéreimet.

– Hát fiam, eredj! Én hazaeresztlek. De jól megjegyezd, hogy a te apád azt hiszi, meghaltál, s amikor hazaérsz, éppen akkor tartja harmincadikszor a tort teéretted. No, ha te hazaérsz, lesz a nagy szomorúságból nagy vígság, hejehuja, lakodalom. Vigyázz, meg ne felejtkezzél a dióról!

Azzal kimegy az óriás az udvarra, hintót, paripákat, inast, kocsist ír a porba, azok mindjárt a palota elé állnak, felül a hintóba a fiatal pár, elbúcsúznak az óriástól. De hogy szavamat össze ne keverjem, minekelőtte útnak indultak, megmondta az óriás a legénynek, hogy akármi baja essék, ha mi jót gondol, írja a porba, s megint visszakerülhet hozzá. Na, elindulnak, megérkeznek a legény apjához, hát csakugyan úgy volt, amint az óriás mondotta. Hosszú asztal volt fölterítve az udvar közepén, ültek körülötte a falubeli népek nagy csöndesség-ben, ettek-ittak, de egy szót sem szóltak, csak az öregek keseregtek, siratták a legkedvesebb fiukat. Befordul a hintó az udvarra, leszáll abból a legény Tündér Erzsébettel.

De uramistenem, lett csudálkozás, hogy vajon ki lehet az a fényes, aranyos, gyémántos ruhás uraság s vele az a tündérszép asszony, akinek földig selyem s arany volt a ruhája.

Odamegy a legény egyenesen az apjához, köszönti, s kérdi:

– Ugyan bizony, bátyámuram, miféle vendégség van itten? Mondja az ember:

– A legkisebb fiunkat toroljuk, nagyságos úr. Ma harmincadszor tartunk tort, nem is feledjük el, míg élünk ezen a világon.

Mondja a legény:

– Hát megismernék-e a fiukat, ha előkerülne?

– Megismerném én ezer közül is – mondja az asszony –, mert jegy van a bal hóna alatt.

Azzal csak felgyüri az ingét a legény, s mondja:

– Ihol a jegy, lelkem, édesanyám.

De bezzeg lett a torból mindjárt nagy vigasság.

Fölkelnek az asztaltól, táncra kerekednek, járja Tündér Erzsébet, de olyan módosán, olyan szépen, hogy nem győzték csudálni.

– No, még ilyen szép táncot nem láttunk világon való életünkben – mondták a népek.

– Jaj, leikeim – mondja Tündér Erzsébet –, hátha még a leánykori gúnyámban táncolhatnék.

Kérdik a népek:

– Hát az ugyan bizony hol van?

– Ó – mondja Tündér Erzsébet –, az az uramnak a lájbizsebében van, egy dióban; nem is adja ki soha, e világi életében.

– Hiszen, majd kiveszem én – mondja a legénynek az anyja.

Azzal fogja magát, álombort tölt a fia poharába. Mindjárt lekoppan a legénynek a szeme, ott, abban a helyben elszundít, s az anyja szépen kivágja a lájbizsebéből a diót.

– Itt van, lelkem, menyemasszony, tessék.

Tündér Erzsébet szépen kinyitja a diót, kihúzza belőle a leánykori gúnyáját, fölveszi magára, s azzal elkezd táncolni. De már, vagy volt szép tánc vagy nem az elébbi, földi ember szeme ilyet még nem látott. Táncol, táncol Tündér Erzsébet, s egyszer csak, halljatok csudát! – mit gondol, mit nem, olyat penderül, hogy abban a szempillantásban fehér galambbá változott, s hopp! felröppent egy körtefára.

Összecsapták a népek a tenyerüket, Jézus Máriát kiáltottak, költötte a legényt az apja, az anyja:

– Kelj fel, fiam, kelj fel, nézd, a feleséged galambbá változott!

Haj, de a legény nem ébredett fel. Fölemelték, vitték a körtefa alá, ottan lefektették, hátha ott felébred, ott sem ébredett fel. Egy könnycseppet ejtett az arcára a fehér galamb, arra sem ébredt fel. Azután megszólalt:

– Édes uram, lelkem, uram, ha látni akarsz még engem ez életben, gyere el Feketegyász országába, Feketegyász országában Johara városába, ottan majd megtalálsz.

Abban a szempillantásban elröppent a galamb, s felnyílt a legénynek is a szeme pillája. Kiáltott utána:

– Gyere vissza, gyere, szép fehér galambom!

Bizony nem jött vissza. Búnak eredett szegény legény, rettentő nagy búnak. Hírét sem hallotta Feketegyász országának, Feketegyász országában Johara városának, hát most merre menjen, merre facsarodjék? Eszébe jut, hogy mit mondott volt neki az óriás, hogy amit gondol, csak írja bele a porba. Gondol egy lovat, beleírja a porba, s ott a ló előtte szépen fölnyergelve. Akkor azt írja a porba: mindjárt ott legyen az óriás házában.

Fölpattan a lóra, elbúcsúzik, apjától, anyjától, minden atyjafiától, s ott volt mindjárt az óriás házában.

– No, fiam – mondja az óriás –, kivették a zsebedből a diót, ugye?

– Bizony, kivették, édes apámuram. Hát most mit csináljak? Azt mondta Tündér Erzsébet, hogy menjek Feketegyász országába, Feketegyász országában Johara városába, ottan megtalálom.

– Hej, édes fiam, még a hírét sem hallottam ennek az országnak. Csak maradj itt velem, s felejtsd el Tündér Erzsébetet.

– Én-e, apámuram?! Én nem! Addig meg nem nyugszom, amíg Tündér Erzsébetet meg nem találom.

– Hát jól van – mondotta az óriás –, eredj. Nesze, adok egy buzogányt. Van nekem egy bátyám s egy néném. Azt a buzogányt mi hárman testvériesen nem tudtuk elosztani, így maradt nekem. Menj el hozzájuk, arról a buzogányról megtudják, hogy én küldöttelek. Ha ők útba tudnak igazítani, jó; ha nem: jobb, ha visszafordulsz.

Ott mindjárt egy háromesztendős csikót ír a porba az óriás, s jól feltarisz-nyálja a legényt pénzzel, mindennel, aztán útnak indítja:

– Eredj, fiam, jó utat, hol sár nincs.

Megy a legény hetedhét ország ellen, erdőkön-mezőkön keresztül, s amíg az óriás bátyjához ért, úgy megvénült a csikaja, hogy minden foga elhullott. Bemegy a legény az óriás bátyjához – aki, hogy szavamat össze ne keverjem, a csúszó-mászó állatok királya volt –, s köszön illendőképpen. Elmondja, hogy mi járatban van, mutatja a buzogányt is.

Mondja a király:

– Látom, hogy az öcsém küldött, segítenék is rajtad jó szívvel, fiam, de éppen most mentek széjjel az állatjaim. Bárcsak egy órával elébb jöttél volna! No, hanem reggelre megint összehívom mind.

Fölkelnek reggel, a király háromszor sípjába fuj, s hát jönnek a csúszó-mászó állatok mindenfelől, belepik az udvart, s kérdi a király:

– Ki hallotta hírét köztetek Feketegyász országának, Feketegyász országában Johara városának?

Mind azt válaszolták, hogy ők sok országot-világot keresztül csúsztak-másztak, de Feketegyász országának hírét sem hallották.

No, mit tegyen a legény, elmegy az óriás nénjéhez. Föl akarja nyergelni a lovat, hát az megdöglött.

Hiszen jól van, írt a porba másik háromesztendős csikót, ott is volt az mindjárt. Felpattan rá, s indult az óriás nénjéhez.

Megy a legény hetedhét ország ellen, megtalálja az öregasszonyt, elémond-ja, hogy mi járatban van, mutatja a buzogányt is, de az öregasszony is azt mondja:

– Én, édes fiam, jó szívvel útbaigazítanálak, de hírét sem hallottam Fekete-gyász országának. Bárcsak egy kicsit elébb jöttél volna, éppen most mentek széjjel a madaraim! No, hanem csak vacsorázz, s feküdj le, majd elészólítom én a madaraimat.

Lefekszik a legény, s az öregasszony mit gondol, mit nem, rátesz egy nagy malomkövet. Akkor elévesz egy aranycsapós ostort, kiáll az udvar közepébe, s rittyent egyet, akkorát, hogy ég-föld megzendült belé, s a szegény legény ijedtében egyarasznyira rúgta fel a malomkövet.

Beszólt az öregasszony az ablakon:

– Ne félj, fiam, ne félj, még csak kettőt rittyentek!

Másodszor is rittyent az öregasszony, s akkor a szegény legény egysingnyire dobta fel a malomkövet.

Beszól az öregasszony:

– Ne félj, fiam, ne félj, még csak egyet rittyentek.

Rittyent harmadszor is, de akkorát, hogy a szegény legény ijedtében a padlóig rúgta fel a malomkövet. Akkor bejött az öregasszony.

– No most, fiam, felkelhetsz, többet nem rittyentek.

Egyszerre csak jönnek a madarak, nagy erős szárnycsattogtatással, károgtak, fütyöltek, csiripeltek, zúgott a levegő, hogy a szegény legény azt hitte, vége a világnak.

Kérdi az öregasszony:

– Ki járt közületek Feketegyász országában?

– Én nem, én nem, én sem, én sem.

Egy sem járt ott, de még hírét sem hallotta Feketegyász országának.

– No – mondja a szegény legény –, én most visszamehetek az óriás apámhoz.

Föl akarja nyergelni a lovát, hát az is megdöglött. De már maga sem volt ám fiatal legény. Az arca úgy megtöpörödött, mint a szalonnabőr, a háta meggörbült, az ajaka lefittyent. ír a porba egy csikót, mindjárt elejébe is toppan, ráül nagy kínnal-bajjal, búcsúzik az öregasszonytól, s hát abban a szempillantásban repül be nagy fáradtan egy harkály. Rákiált az öregasszony:

– Hát te hol voltál eddig, mért jöttél ilyen későn?! Mondja a harkály:

– Eltörött a lábam, azért nem jöhettem.

– S hát az hol törött el? Mondja a harkály:

– Feketegyász országában, Johara városában.

– No, éppen jókor jöttél, te kellesz nekünk – mondja az öregasszony. – Vedd hátadra ezt a legényt, s vigyed Johara városába.

De így s de úgy, mondja a harkály, nem akarja, hogy a másik lábát is eltörjék, s nem viszi el. Hanem az öregasszony azt mondta:

– Indulj, amíg jó dolgod van!

Fölül a szegény legény a harkály hátára, repül az vele erdőkön-mezőkön, tengereken keresztül, s egyszerre csak egy olyan magas hegyre vitte föl, hogy annak a teteje éppen az eget verte.

– No, most szállj le rólam, mert itt el nem férünk.

– Hát te hol mentél keresztül? – kérdi a legény.

– Én egy likon – mondja a harkály.

– No bizony, ha egy likon, vígy keresztül ott engem is.

De így s de úgy, fogadkozik megint a harkály, hanem a legény sem vette tréfára, rárikkantott:

– Indulj, hóhárom teremtette, úgyis te vitted volt el az arany búzakalászt a földünkről!

De már erre megijedt a harkály. Úgy keresztülrepítette a likon a legényt, mint a parancsolat. Ahogy keresztülérnek a likon, hát ott vannak Feketegyász országában, Feketegyász országának Johara városában. Johara városában volt egy gyémántpalota, abban lakott Tündér Erzsébet asszony. Fölmegy a legény a palotába, s hát ott ül Tündér Erzsébet egy aranykanapén, de halljatok csudát, éppen olyan szép volt, éppen olyan fiatal volt, mint annak előtte. Köszön a legény, s kérdi:

– Tudod-e, ki vagyok, szép Tündér Erzsébet?

– Tudom, ha megmondod.

– A te urad vagyok, szép Tündér Erzsébet.

Nagyot kacag Tündér Erzsébet, de akkorát, hogy csengett belé a palota.

– No bizony, ha te vagy az uram, menj isten hírével, ahonnét eljöttél! Nem kell nekem ilyen rusnya öregember.

Megfordul a szegény legény, kiindul az ajtón nagy búsan, de mit gondol, mit nem Tündér Erzsébet, csak utána szalad, asztalhoz ülteti, s mondja:

– Egyél-igyál, aztán visszamehetsz.

Eszik-iszik a legény, de nem esett jól sem étele, sem itala. Mondja Tündér Erzsébet:

– No, most ettél-ittál, menj a szomszéd szobába, ott van egy aranykád, abban fürödjél meg.

Megy a legény, megfürdik az aranykádban, jönnek a szobalányok, aranyfésűvel megfésülik, aranytörlövel megtörülik, adnak reá gúnyát, bíborvöröset, s ím, halljatok csudát, megfiatalodik a szegény legény, hétszerte szebb lett, mint volt annak előtte.

Na, csaptak mindjárt nagy vendégséget. Aztán írtak a porba hatlovas hintót, fölkerekedtek, meg sem is állottak, míg az óriás házához nem értek.

Még ma is élnek, ha meg nem haltak. Holnap legyenek a ti vendégeitek!

GYÖNGYVIRÁG PALKÓ

Ott sem volt, itt sem volt, de valahol mégis volt, volt egyszer egy király, s annak egy akkora fiacskája, mint egy ütés tapló: Palkó volt a neve. Búsult a király éjjel-nappal, sóhajtozott: istenem, istenem, kire hagyjam az országomat. Elveszik ettől a szetemnyi gyermektől, bizonyosan el.

Búsult a királyné is, sírt éjjel-nappal, s egyszer csak olyan beteg lett a sok sírástól, hogy hívatták a csudadoktorokat: egy sem tudta meggyógyítani. Mikor a halála órája közeledett, hívatja a királyné az urát, s mondja neki:

– Lelkem, uram, ha meghalok, temettess a kertbe, s a síromra ültess egy szál gyöngyvirágot. De őriztesd jól, nehogy ellopják, mert ha ellopják, még a sírban sem lesz nyugodalmam.

Azzal a királyné behunyta a szemét, s többé ki sem nyitotta. Sírt a király, nagy volt a szomorúsága, eltemettette a királynét nagy parádéval, s a temetés után kihirdette az egész országban, hogy akinek van gyöngyvirága, csak hozza el, s amelyik legszebb lesz, azt majd elültetik a királyné sírjára, s nem feledkezik meg arról, aki a legszebbet hozza.

Na hiszen, hoztak erre gyöngyvirágot az ország minden részéből, de menynyit! Szekérszámra hozták a legszebbjét, s a király udvarában mozogni sem lehetett a sok gyöngyvirágtól. De melyik a legszebb? Hét nap s hét éjjel folyton válogatta hetvenhét kertész, de nem tudtak megegyezni, mert mindegyik a maga választottját tartotta a legszebbnek. A hetvenhét kertész még hajba is kapott, s egymást vérbe köpülték.

Hallja a király a nagy veszekedést, lármát, kiszalad a palotából, s kérdi: mi történt.

A hetvenhét kertész egyszerre válaszolt:

– Felséges királyom, nem akarják elhinni, hogy az enyim a legszebb gyöngyvirág.

Gondolkozott a király: hogyan tegyen most igazságot. Egyszerre csak elé-szólítja Palkó fiát. Azt mondja neki:

– Jere, te babszem, hunyd be a szemedet, s válassz a hetvenhét gyöngyvirágból, hadd veszem legalább valami hasznodat.