Az Ígéret

Anna TELEKI

ANNA TELEKI

AZ ÍGÉRET

© 2026 Teleki Anna. Minden jog fenntartva.

Ez a könyv fikció. A szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktív módon jelennek meg. Bármely hasonlóság valós személyekkel – élőkkel vagy holtakkal –, illetve tényleges eseményekkel csupán a véletlen műve.

Prológus

A konyha falán függő naptár vörös karikája élesen kirajzolódik; a mai nap a születésnap. A gőzölgő húsleves illata a hideg levegőbe keveredik, de senki sem nyúl az evőeszközökhöz. Felix az ajtófélfának támaszkodik; ujjaival idegesen morzsolja a pólója szélét, szemeivel az imbolygó férfit követi.

A férfi egyetlen koordinálatlan lépést tesz, majd súlyosan az asztalnak dől. A tányérok csörömpölve rezdülnek meg, a leves a terítőre löttyen, sötét foltot hagyva a fehér damaszton.

– Nah, akkor imádkozzunk! – veti oda rekedten, szavai összefolynak a borospohara maradékának ízével.

A nő villámgyorsan lép a fiúhoz, szorosan a karját ragadja, és a sötét folyosó felé tereli.

– Menj a szobádba – suttogja, hangjában a félelem éles vibrálásával.

– Azt mondtam, imádkozzunk! – ordít fel a férfi, hangja visszhangzik a szűk térben. Az ökölcsapás ereje az asztalra csapódik, az evőeszközök felsikoltva ugranak meg. Mindenki némán, dermedten rogy a székébe.

A részeg apa, üveges tekintettel, hálát rebeg a vacsoráért és fia születésnapjáért, miközben remegő keze újra a borospohara után kotorászik. Felix behunyja a szemét. A sötétben a saját, belső csendjébe menekül, távol ettől a vallásos mázzal leöntött színháztól. A falon lógó feszület árnyéka hosszan nyúlik a megterített asztalon, mintha a fa test a szobát figyelné.

Felix a tenyerét vizsgálja; a körömágya alatt még mindig ott feszeng a műhelyből származó, makacs motorolaj foltja. Míg az apja a kegyelemről szónokol, ő a műhelyben eltöltött órákra gondol, arra a tiszta, mechanikus rendre, ahol minden csavarnak megvan a helye, és ahol a hibákért nem bűnbánat, hanem logikus megoldás jár. A fiú a rózsafüzéréhez kap, az ujjai között pörgeti a gömböket, miközben a szája néma marad, a lelke pedig a garázs mélyén keres menedéket.

Az élet furcsa. Nem mindenki milliomos, és nem mindenki modellalkat. Vannak, akik egyik napról a másikra élnek, mások menekülnek, és akadnak olyanok is, akik nagyot álmodnak. Ó, és vannak, akikről nem is akarnak tudni.

8 évvel később...

A késő májusi napfény lustán kúszik be a függönyök résein, de az ebédlőben megállt a levegő, nehéz az étel gőzétől és a kimondatlan elvárásoktól. Az ablakon túl az osztrák Alpok csúcsai hófehér csipkegallérként ölelik a zöldellő völgyet, a távolban egy templom harangja kondul meg, de idebenn csak az evőeszközök csörgése hallatszik.

Felix az anyja hűvös, csontos ujját szorítja az egyik kezével, apja érdes, kérges tenyerét a másikkal. Az öreg mély, rekedt hangon kezdi az imát, szavai súlyosan csapódnak a falakhoz, mint a zúzott kő. Felix szeme csukva, de az elméje egy villáskulcsot forgat. Az apja egyhangú mormolását elnyomja a képzeletbeli motorzúgás; a ma reggeli ügyfél autójának hangja, ami furcsán, köhögve akadozott. A blokk alatt fekve érezte az igazi életet, a tiszta mechanikát, nem ezt a fojtogató, szentségtudattal átitatott csendet. Megszorítja az apja kezét, de csak azért, hogy ne kelljen tovább éreznie az öreg tenyerének érdes textúráját. A falon lógó, kopott feszületre szegezi a gondolatait, miközben az ujjai között idegesen pörgeti a zsebében megbújó rózsafüzér szemeit; a szent tárgy hideg féme fájdalmasan vág a bőrébe, emlékeztetve őt a bűnösnek bélyegzett vágyaira.

– Ámen – mondja az apa, és a tenyere hirtelen meglazul.

– Még mindig olyan sovány vagy, Felix – sóhajt fel az anyja, és aggodalmas pillantást vet a fia dús, sötét szakállára. – Pedig lassan igazán megállapodhatnál. Találtam egy kedves lányt a plébánián, az igazgató lánya, tudod... ha lenne melletted valaki, aki főz rád, talán az unokáim is megszületnének végre.

Felix hosszú szempillái megrebbennek, a szája vonala megkeményedik.

– Anya, nem egy feleséget keresek a plébánián, hanem életet – feleli, de a hangja még visszafogott.

– A munka, fiam, az a fontos – vág közbe az apa, és szigorúan néz rá. – Hogy egy igazi férfi tartást mutasson, szilárdan álljon a lábán, és mindenekelőtt hű maradjon a hitéhez. Egy férfi, aki el tud tartani egy családot, az sosem kóborol céltalanul.

Felix lassan felemeli a fejét, a tekintete a falon lógó, kopott keresztet keresi. A feszültség a torkában lüktet, akár egy gátnál gyűlő, féktelen áradat.

– Remek – mondja, és a hangja hirtelen élesebben hasít bele a csendbe. – De ahhoz, hogy önálló legyek, el kell mennem innen.

Az anyja egy pillanatra elhallgat, majd egy vékony, erőltetett mosollyal az arcán elkezdi szedni az asztalt.

– Itt is lehetsz – mondja halkan, miközben határozott mozdulattal elveszi Felix elől az üres tányért, mintha azzal a lendülettel a fiú minden érvelését is elsöpörné.

Felix a tenyerébe temeti az arcát, és egy lassú, mély mozdulattal végigtörli a homlokát, mintha a rátapadt port próbálná levakarni. A bőrét feszíti az idegesség, a levegő szinte égeti a tüdejét.

– Kérlek... – préseli ki magából, miközben feláll, a széke hangosan sikít a kövön. – Értsétek meg.

Az apa hosszú ideig csak a tányérja szélét bámulja. Aztán lassan bólint, az arca még keményebb, de valahol mélyen ott a lemondás.

– Rendben – mondja végül, és a tekintete Felix szemébe fúródik. – De bármire van szükséged, szólj. Van rá pénzed?

Felix a zsebébe nyúl, ahol a telefonja kemény, hideg éle lapul, rajta a friss üzenettel a házról.

– Van – feleli, és a hangja már nem remeg.

2.

A zuhanyzó hideg csempéi még visszhangozzák a víz koppanását, amikor Felix a törölközőt a derekára tekerve kilép a párás helyiségből. A fürdőszoba melegéből a hűvös folyosóra lépve a bőre libabőrös lesz. A pizsama anyaga hűvösen, szinte idegenül simul a még forró, kipirult bőréhez. A szobájába érve, épp ahogy a nadrágja gombját kigombolná, az ajtó felől az anyja hangja szűrődik be – vékonyan, áthatóan, mintha a falak sem lennének ott:

– Jó éjt, Felix! Ne felejtsd el az esti imát!

A fiú mozdulata megfagy. A sötét, dús szakálla mögött az álla megfeszül, az izmok görcsbe rándulnak, a hosszú szempillái pedig egy pillanatra hevesen megremegnek a bosszúságtól. Legszívesebben kikiabálna, hogy hagyják végre békén, de a szájára zárja az ajtót. Nem válaszol, csak egy mély, morcos horkantással, egy fojtott, elnyomott morgással nyugtázza a betolakodást, és hagyja, hogy a matrac elnyelje a testét.

A szoba sötétjében a szemét a plafonra szegezi, a repedéseket figyeli, ahogy a holdfény halványan megvilágítja a falat. A csendben csak a saját szívverését hallgatja, ami türelmetlenül, már-már fájdalmasan dobol a bordái alatt. A fejében nem az imádság szavai zakatolnak, hanem a 15 ezer eurós ár, a romos ház és a kép, ahogy végre kulcsot forgat egy olyan zárban, ami mögött nem az apja elvárásai, hanem a saját, néma szabadsága várja. Felül az ágyon, a sötétben a rózsafüzéréért nyúl, ujjaival végigköveti a kopott szemeket, de nem imádkozik; az ujjai a fém kereszten megállnak, és dühös erővel szorítja a markába, amíg az éles sarkok mély nyomot nem hagynak a tenyerében. A fájdalom éles, valóságos, és ez az egyetlen dolog, ami pillanatnyilag igazán az övé.

4.

Az éjszaka csendje ebben a házban nem pihentető, hanem fojtogató. Felix a hátán fekszik az ágyában, a plafon repedéseit számlálja, amik a sötétben sötét, fenyegető kígyókként tekerednek a feje felett. A fal túloldaláról, a szülei szobájából tompán szűrődik át a beszélgetés. Az apja mély, zümmögő hangja és az anyja élesebb, aggódó suttogása olyan, mint egy állandó, irritáló alapzaj.

– ...nem értem, miért akar elmenni – hallja az apja hangját, amiben a hitetlenkedés mellett ott lappang a tekintélyelvű csalódottság. – Egy ilyen házban, ahol mindene megvan... Mi kell még neki?

– Talán csak békére vágyik, – válaszolja az anyja. – De egyedül? Ott kint? Nem tud magáról gondoskodni.

Felix dühösen a párnába fúrja a fejét. „Nem tud gondoskodni” – ismétli magában gúnyosan. A telefonja kékes fénye megvilágítja a sötét szakállát, ahogy megnyitja a böngészőt. Az hirdetés már órák óta nyitva van a képernyőn.

„Eladó ház. Nappali, konyha, fürdő, háló. Csendes környék, kiváló közlekedés. Buszmegálló 2 percre, iskola és óvoda 15 perc sétára. Park a közelben. Irányár: 15.000 euró.”

Az ár irreális. Szinte hihetetlen. Felix ujjai megremegnek a kijelzőn, és gyorsan bepötyög egy üzenetet a tulajdonosnak.

„Üdvözlöm! Érdeklődnék a hirdetéssel kapcsolatban. Nem ütött el véletlenül az árat? Ez nagyon kedvező ajánlat.”

A válasz szinte azonnal érkezik, ridegen és tárgyilagosan:

„Nem. 15k. Fix.”

Felix szíve a torkában dobog. Gyorsan gépel tovább:

„Értem. Tudna küldeni még néhány fotót a belsőről?”

Hosszú másodpercek telnek el, a szülei szobájából áthallatszik egy sóhajtás. Aztán megrezzen a telefon.

„Sajnos nem vagyok otthon. Örökség a ház, kicsit romos, rendet kellene rakni. Arra nekem már nincs energiám. Ennyiért vihető.”

Felix nyálat nyel. Az ujjai már a kérdést formálják: „Érdekelne. Még eladó?” – de a képernyő sötét marad. Néma csend. Leteszi a telefont az éjjeliszekrényre, és az ablakhoz vánszorog. A májusi éjszaka hűvös lehelete megcsapja az arcát. Kinn a kertben az árnyak hosszan nyúlnak a fűben, a távolban Ausztria hegyei csak sötét körvonalak az égbolt alatt. Felix az eget kémleli, a hosszú szempillái mögül a tekintete elveszik a csillagok között.

– Ó, Istenem... – suttogja a sötétbe, a hangja rekedt a reménytől és a rettegéstől. – Csak kérlek... csak mondd, hogy nem adta még el másnak.

A feszültség a mellkasát nyomja, mint egy ólomsúly. Megragadja az ablakpárkányt, ujjai fehérednek a kő hidegén. A szívverése most lassabb, ütemes, akár egy távoli harangszó. Behunyja a szemét, és a lelke mélyén egy fohászt mormol, de nem az atyák szentjeihez, hanem a saját, kézzelfogható reményéhez fordul. A sötétben a szobája falán függő, fából faragott kereszt sziluettje élesebbnek tűnik, mint nappal, mintha az Isten tekintete a szoba sarkából figyelné a fiút, aki végre ki akar törni a számára kijelölt, szűkös keretek közül.

A kora reggeli fények még sápadtak, ahogy a konyhaablakon át beszűrődnek. A levegőben a frissen sült bundás kenyér zsíros, otthonos illata terjeng, ami gyerekkora óta összeforrt a vasárnapokkal. Felix a kisszobában ébred, és az első mozdulata az ösztönös keresés: a székre készített olajos munkásnadrágja után nyúl, de a keze csak az üres levegőt és a frissen vasalt, keményített anyagot érinti.

Az anyja már a konyhában sürgölődik, és egy mozdulattal dobja elé a makulátlan, tiszta nadrágot.

– Kimosdottam, fiam. Ne menjen úgy az emberek közé, mint valami csavargó. Még a végén azt hiszik, nincs asszony a háznál – mondja lágyan, de a szavai súlyosak, mint a templompadba vájt vésetek.

Az apa az asztalfőn ül, fekete kávéja gőzölög, a szeme pedig a falon lógó naptárat fürkészi.

– A nyári zarándoklat június végén lesz, Felix. Idén a hegyeken át megyünk, a kápolnáig. Szükség lesz a segítségedre a szervezésben – jelenti ki, mintha nem is kérdés lenne.

Felix megfeszül a széken, a bundás kenyér íze hirtelen mintha fűrészporrá változna a szájában. A feszület a falon szinte vádlóan tekint le rá, a gipsz Jézus arca fakó és kérlelhetetlen.

– Apa... idén ezt ki kell hagynom. Túl sok a munka a műhelyben, és... – elhallgat, mert látja, ahogy az apja szeme forgolódik, a szája pedig vékony vonallá keskenyedik.

– Ó, igen. Az önállósodás – mondja az apa gúnyosan, és egy kortyot iszik a forró kávéból. – Megy az élet, miközben a hitet hátrahagyjuk.

Felix nem felel, csak a táskáját felkapva kilép a házból. A régi, rozsdabarna kocsija ott áll az udvaron, kissé poros ugyan, de a motorja egyetlen kulcsfordításra felüvölt, életerősen és megbízhatóan.

A műhelyben más a világ. Itt a rendnek és a precizitásnak van értelme. Ann a pult mögött görnyed, a papírmunkák és alkatrészrendelések között navigál, Ed az elektromos hibák kusza kábeleivel küzd, Alex pedig a karosszéria íveit egyengeti a tőle megszokott, szinte művészi elhivatottsággal.

A garázs mélyén csak az autóra szerelt munkalámpa sárga fénye világít. Felix a kocsi alvázán fekszik, az arca közel az olajfoltos váltóhoz. A levegőt a féktisztító maró szaga tölti meg. Egy izzadt, zsíros csövet csavar ki a szorítóból, az alkarján kidagadnak az erek, az izmai megfeszülnek a megerőltetéstől.

Hirtelen a csuklóján lévő óra rövid, éles rezgéssel villan egyet a félhomályban. A kijelzőn egyetlen rövid, kíméletlen kérdés világít: Igen. Még eladó. Szeretné látni? Felix megáll a mozdulatban, a csavarhúzó megcsúszik a kezében, és fémes csattanással koppan a betonon. A sötét, bozontos szakálla alatt egy lassú, szinte fájdalmas mosoly húzódik el. Ahogy a tudat, hogy ez a ház – ez a romos, elfeledett menedék – az övé lehet, végigsöpör a testén, a műhely zajai hirtelen elhalkulnak. Ezen a ponton már nem a váltót látja, hanem egy saját világot, ahol senki sem kérdezi, mikor megy zarándokolni. A tenyere mélyén még mindig érezni véli a rózsafüzér éles fémét, de most már másért szorítja: a szabadság ígéretéért.

5.

A műhelyben a levegő vibrál a szerszámok csörgésétől és a fémek súrlódásától. Felix épp egy váltóházon dolgozik, amikor a telefonja ismét megrezzen – a tulajdonos végre válaszolt, megadta a címet. Felix hirtelen felpattan, a kezei olajfoltosak, az arcán a határozottság kemény vonásai. Ann épp egy alkatrészlistával közelít felé, de Felix meg sem áll.

– Két óra, és visszajövök – veti oda, anélkül, hogy a lány szemébe nézne.

– De Felix, a rendelések... – kezdené Ann, de a férfi már a kijárat felé tart.

– Két óra, Ann. Semmi több – ismétli, és a hangjában nincs helye ellenvetésnek. Magára húzza a kabátját, és már kint is terem a nyári forróságban.

A rozsdabarna autó motorja dühös, mély morajlással kel életre, mintha az is a szabadulást szimatolná. Felix kormányszorító fogással ragadja meg a kopott volánt, a csuklóján az óra mutatója könyörtelenül ketyeg. Ahogy a műhely az utcák szövevényében eltűnik, a szívében a fojtogató családi vacsorák emléke keveredik a közelgő jövő ígéretével. Az út a hegyek lábához vezet, ahol az erdő fái sűrűn záródnak össze, mint a vallásos szabályok, amikből kitörni készül.

6.

A GPS hangja rideg és gépies, éles kontrasztban azzal a békével, ami a városszéli kis utcát öleli körül. Felix a kormányt markolja, a bütykei kifehérednek az erőlködéstől; a tekintete éberen pásztázza a környéket. A házak itt rendezettek, gondozott sövények és virágzó muskátlik szegélyezik az aszfaltot, mintha a világ ezen a pontján megállt volna az idő. A távolban, a fák lombkoronái felett egy templom tornya magasodik az ég felé, a harang pedig épp délidőt kondul – a hangja tompán, mélyen rezeg a májusi meleg levegőben.

– Megérkezett a célhoz – közli a készülék közönyösen, majd a kijelzőn a térkép elszürkül.

Felix lassan lefékez. A motor halkan krákog egyet, mielőtt végleg elcsendesedne. Előtte a telek nem ház, hanem egy elfeledett, növénnyel benőtt börtön. A dús, fojtogató vadszőlő és az évtizedek alatt elvadult borostyán szinte teljesen elnyelte a falakat, a házat a saját, élő burka fojtogatja. A kert egyetlen, áthatolhatatlan dzsungellé alakult: gazos, láthatatlan ösvényekkel, kiszáradt bokrokkal, amik karomként nyúlnak a járda felé.

– Tyű, basszus... – suttogja a dús, sötét szakálla alatt, miközben a tekintete a romos ereszcsatornán pihen. – Van itt munka bőven. Több, mint amit egy élet alatt is rendbe lehet hozni.

Még mielőtt kiszállhatna, egy nő jelenik meg a kopott kapu mögött. Greta von Stetten az; karcsú, mégis határozott alakja éles vonallá válik a zöld káoszban. Egy türelmetlen, szinte gépies mozdulattal néz a férfira, a napszemüvege felett átpillantva rá. Nem köszön, csak a karórájára bök, mintha Felix késése már eleve egyfajta sértés lenne. A nő aurája hűvös, mint egy frissen meszelt szoba, és Felix a kormányon hagyott kezén hirtelen fázni kezd a májusi napsütésben is.

Greta alakja a sötétkék kosztümjében idegenül hat a vadon között, mintha egy éles szikla állna a puha föld közepén. A tekintete egyetlen másodpercig sem időzik el a romos épületen, mintha számára az egész ingatlan csak egy zavaró, letudandó akadály lenne. Felix az autó ajtaját kinyitva, a fémcsattanás visszhangzik a csendben, és a fiú megérzi a föld nyers, dohos szagát, ami a ház felől árad, keveredve a nő parfümjének hűvös, távolságtartó illatával.

7.

Greta mosolya hideg, akár a kora tavaszi szél, ami átjárja a csontokat. Ahogy a nehéz, rozsdás kulcsot elfordítja a zárban, a fémajtó fájdalmas nyikorgással enged utat. A ház torka kitárul, és belőle émelyítően árad ki a bezártság, a dohos papír, a bomlás és a több évtizednyi felgyülemlett por fojtogató elegye. Felix ösztönösen visszahőköl, a szemei hunyorognak a sötét, állott levegőben.

A nappali belseje egy rémálom: újságkötegek tornyosulnak a plafonig, mint valami őrült labirintus falai, dobozok ezrei minden négyzetméteren, amik között csak egy szűk, kígyózó ösvény vezet a belsejébe.

– Gondolom, nem kell mondanom, mi volt a betegsége – jegyzi meg a nő, és egyetlen lépést sem tesz befelé. A méregdrága, fényes cipője hegyével undorodva kikerül egy kifordult, poros bőröndöt.

– Gyűjtögető volt? – kérdezi Felix, miközben a tekintetével próbál utat törni a kupacok között, keresve a tartófalakat, a villanykapcsolókat, bármit, ami emlékeztet az otthonra.

– A jelek szerint – vonja meg a vállát Greta von Stetten, a hangja tárgyilagos, mint egy könyvelőé. – Ne lepődj meg, ha találsz valamit a második világháborúról is, vagy az ötvenes évekbeli élelmiszer-adagokról. Amúgy abszolút nem kell innen semmi. A kuka a legjobb barátod lesz.

– De a nagyapád... – kezdené Felix, az emberi részvét egy apró szikrájával, de a nő azonnal félbeszakítja, mintha a neve említése is sértés lenne.

– Nem. Semmi. Nem is ismertem, és nem is érdekelt. Szóval... – A nő a vállát vonogatja, a közömbössége szinte tapintható, mintha csak egy eldobható tárgyról beszélne. – Az ára ezért ennyi. Ennyit ér a telek, nem a tartalom.

– Értem... – fújja ki Felix a levegőt, és érzi, ahogy a tüdeje tiltakozik a bezárt, állott levegő ellen. A torkát mardossa a por.

– Ha kell, ezeket töltsd ki, és készen vagyunk – mondja Greta, és egy elegáns aktatáskából előhúzza a papírokat, amik még szinte ropognak a tisztaságtól ebben a mocsokban.

– Hú... – nevet fel Felix keserűen, a helyzet abszurditásán. A zsebébe nyúl, majd megáll. – Nincs nálam pénz. Nem számítottam arra, hogy ma aláírunk.

– Csak utald át – legyint a nő, majd a lábával nagy ívben félrelöki az asztalról egy romlott, penészes, évtizedes csomagolt étel maradékát. Az a földre huppan, és a porfelhő, ami belőle száll, még sűrűbbé teszi a levegőt. – Figyelj. Ez jó kis lakás... csak ki kell takarítani. Pár konténer, és kész.

– Miért nem takarítod ki te, ha már ennyire értékes? – kérdezi Felix, miközben a nőt figyeli, aki a méregdrága kosztümjében egy idegen bolygó űrhajósának tűnik ebben a környezetben.

– Oké. De akkor az ára a triplája lesz. És még akkor is, ha én csinálom, a fele megmarad – feleli a nő, és gúnyos kihívással néz rá.

Felix egy pillanatig habozik, a szemei végigkísérik a poros padlót, a mennyezetről lógó pókhálókat. Látja a munkát, a verejtéket, a napokat, amiket itt kell töltenie, de látja a falakat is, amik végre az övéi lehetnek. Aztán felnevet, egy mély, elszánt nevetéssel, és felemeli a kezét.

– Oké. Majd én intézem – mondja, és a toll hegye karcolni kezd a papíron. A papír kattanása olyan, mint egy éles lövés a csendben, miközben a ház falai körülötte, a sok szemét és por alatt, mintha már most, ebben a pillanatban a sajátjai lennének. A hirtelen támadt belső csendben az ujja akaratlanul is a zsebében lévő rózsafüzérért kap; a kereszt fémje most nem bűntudatot, hanem az elszántság hideg tüzét sugározza a tenyerébe.

8.

Felix visszaér a műhelybe, de a gondolatai még mindig a dzsungelként burjánzó kertben és a penészes szobákban járnak. A motorok éles zaját, a légkulcsok sivítását és a fémes csattanásokat mintha csak egy vastag, távoli burokból hallaná. A keze automatikusan nyúl a megszokott 13-as villáskulcsért a munkapadon, de az ujjai a szerszám hideg fémén megállnak. A szeme előtt nem a váltóház, hanem az a rémálomnyi mennyiségű szemét lebeg: a padlót beborító dohos papírok, a romlott ételmaradékok és a pókhálós sarkok.

Takarító cég? – gondolja elkeseredetten, és egy pillanatra behunyja a szemét. Arra rámegy a teljes megtakarításom, és még a hitel törlesztőjére sem maradna.