Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A FÜGGÖNY ELŐTT

ELSŐ FEJEZET Leányok közt

MÁSODIK FEJEZET Emília és Rebeka fegyverkeznek a hadjáratra

HARMADIK FEJEZET Az ellenség előtt

NEGYEDIK FEJEZET A zöld selyem erszény

ÖTÖDIK FEJEZET A Dobbin-gyerekről

HATODIK FEJEZET Vauxhall

HETEDIK FEJEZET A Queen’s Crawley-i Crawleyek

NYOLCADIK FEJEZET Négyszemközt

KILENCEDIK FEJEZET Családi arcképek

TIZEDIK FEJEZET Sharp kisasszony térfoglalása

TIZENEGYEDIK FEJEZET Idilli élet

TIZENKETTEDIK FEJEZET Ártatlan dolgok

TIZENHARMADIK FEJEZET Szívügyek és egyebek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Crawley Mathild otthon

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Rebeka férje

TIZENHATODIK FEJEZET A megtalált levél

TIZENHETEDIK FEJEZET Dobbin kapitány zongorát vesz

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Ki játszott a zongorán

TIZENKILENCEDIK FEJEZET A betegápolók

HUSZADIK FEJEZET Dobbin kapitány, mint Hymen követe

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Perpatvar egy örökösnő miatt

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Házasság s a mézeshetek egy része

HUSZONHARMADIK FEJEZET Dobbin kapitány baráti szolgálata

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET, melyben Osborne úr előveszi a családi bibliát

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET, melyben a főszemélyek egytől-egyik jónak látják odahagyni Brightont

HUSZONHATODIK FEJEZET London és Chatham közt

HUSZONHETEDIK FEJEZET Emília bevonul az ezredéhez

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET Emília betör Németalföldre

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET Brüsszel

HARMINCADIK FEJEZET „Otthon maradt a kedvesem”

HARMINCEGYEDIK FEJEZET Sedley József őrködik húga fölött

HARMINCKETTEDIK FEJEZET József futása és a háború vége

HARMINCHARMADIK FEJEZET Miss Crawleyért rokonai nagyon aggódnak

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET Mikor egy pipadohány nem ér egy pipadohányt

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET Özvegy és anya

HARMINCHATODIK FEJEZET Hogy kell a semmiből urason élni

HARMINCHETEDIK FEJEZET Továbbiak ugyanazon ügyről

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET Parányi világ

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET Cinikus fejezet

NEGYVENEDIK FEJEZET Rebekát a családba fogadják

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET Becky viszontlátja ősei csarnokát

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET Az Osborne-családról

NEGYVENHARMADIK FEJEZET „Vízen át, légen át.”

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET Ide és oda London és Hampshire közt

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET Hampshire-től Londonig

NEGYVENHATODIK FEJEZET Küzdelmek és próbák

NEGYVENHETEDIK FEJEZET Steyne grófnál

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET melyben az olvasót bevezetjük a legjobb társaságba

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET melyben az olvasót három tál étellel és csemegével vendégeljük meg

ÖTVENEDIK FEJEZET Igénytelen események

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET Egy képrejtvény

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET Steyne gróf új világításban

ÖTVENHARMADIK FEJEZET Szabadulás és összeütközés

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET Vasárnap, az ütközet után

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET Folytatás

ÖTVENHATODIK FEJEZET Gyuriból úrfit faragnak

ÖTVENHETEDIK FEJEZET Eothen

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET Barátunk az őrnagy

ÖTVENKILENCEDIK FEJEZET A régi zongora

HATVANADIK FEJEZET Ismét a nagyvilágban

HATVANEGYEDIK FEJEZET Két láng kialszik

HATVANKETTEDIK FEJEZET Am Rhein

HATVANHARMADIK FEJEZET melyben egy régi ismerősünkkel találkozunk

HATVANNEGYEDIK FEJEZET Szerteszét kószáló fejezet

HATVANÖTÖDIK FEJEZET Tele mindenfélével és örömökkel

HATVANHATODIK FEJEZET Amantium Irae

HATVANHETEDIK FEJEZET Születési, házassági és halálhírek

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

William Makepeace Thackeray

HIÚSÁG VÁSÁRA

fordította:
Győry Ilona

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-468-9 EPUB
ISBN 978-963-559-469-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1847 – 1848

a mű eredeti címe:
Vanity Fair

az elektronikus változat az 1927. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Warren B. Davis (1865 – 1928) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FÜGGÖNY ELŐTT

Mikor a vásári komédiás-bódé gazdája ott ül a függöny előtt az emelvény deszkáin, a zsibongó világ láttára hirtelen valami mélységes mélabú szállja meg. Van ott evés-ivás, udvarlás meg bolondítás, kacagás meg annak az ellenkezője; szivaroznak, csalnak, hajbakapnak, táncolnak és muzsikálnak: a hetvenkedők tolakodnak, a nyalkább legények meg kacsintgatnak az asszonyokra, a gazfickók űzik a zsebmetszést, a rendőrök lesben állnak; a szemfényvesztők, csepűrágók (már mint hogy a többi csepűrágók, az Isten verje meg őket, ott kiabálnak teli torokkal a bódéjuk előtt; a darócos parasztok elbámészkodnak az aranycsillámos kötéltáncosok meg a szegény, kiföstött képű, vén bohócok láttára, mialatt az enyveskezű zsebtolvajok a hátuk mögé lopózva, a zsebükben turkálnak. Úgy bizony, ez a HIÚSÁG VÁSÁRA; semmi esetre sem valami erkölcsös hely; sőt még csak nem is valami víg, noha lármásnak elég lármás. Vegyétek csak egyszer szemügyre a komédiások arcát, mikor dolgukat elvégezve, otthagyják a színpadot, nézzétek meg a bohócot, amint lemossa arcáról a kendőző pirosságot, mielőtt ebédhez ülne feleségével meg az apró pojácákkal ott a sátorponyva mögött. A függöny tüstént fölhördül ismét és a bohóc akkor megint cigánykereket fog hányni, közben odakiabálva a közönség közé: „Adj’ Isten, pajtás!”

Az, akiben egy kicsit elmélkedő természet lakik, az ilyen vásár láttára, fogadok, hogy nem fogja valami feneketlenül nagynak látni sem a maga, sem a mások vígságát.

Hiszen, ha akad is egy-két kis derült vagy meleg részlet, amely aztán mulattatja, vagy meghatja, - egy szép gyermek a mézeskalácsos sátrat bámulva; egy szép leány, aki pirulva hallgat, míg a kedvese suttog neki és vásárfiát választ a számára; a szegény vén bohóc ott a kordé mögött csontokon rágódva a maga becsületes családjával együtt, amely csak az ő bukfencei után él; - azért az egész vásár benyomása inkább szomorú, mint víg. Mikor aztán otthagyja az ember az ilyen vásárt és hazamegy, valami józan elmélkedő, de nem könyörtelen hangulatban veszi föl ismét könyveit vagy munkáját.

Ezen az egyen kívül nincs is más hozzáfűzni való erkölcsi tanulságom a „Hiúság vásárá”-ról szóló történethez. Vannak, akik a vásárokat egyáltalán erkölcstelennek tartják s kerülik is messziről egész házuk népével együtt; valószínűleg igazuk van. De az olyanok, akik másféle véleményen vannak és természetükre nézve vagy léhák vagy jóindulatúak, vagy csúfondárosak, azok talán szívesen befordulnának ebbe a vásárba vagy egy félórára, hogy lássanak valamit az előadásból. Vannak ebben jelenetek minden fajtából, vannak szörnyű küzdelmek, van óriás, méltóságteljes lovaglás; részlet a főrangúak életéből és a nagyon közepes sorsúakéból; van benne érzékeny, komoly szerelem, meg tréfára vett könnyűvérű játék; az egészet pedig hozzáillő díszletek foglalják keretbe és a ragyogó kivilágítást a szerző saját gyertyái szolgáltatják.

Mi egyebet kellene még a komédia gazdájának elmondania? Talán meg kell emlékeznie „arról a szívességről, mellyel a mutatvány Angliának valamennyi fontosabb városában találkozott, s ahol mind a sajtó tisztelt vezéralakjai, mind a főúri és nemesi osztály a legkedvezőbben nyilatkoztak róla”. - Mindenesetre büszke arra, hogy bábszínháza figurái kivívták a birodalom legjobb társaságának megelégedését is. A Bekky nevű híres kis figuráról úgy nyilatkoztak, hogy rendkívül hajlékony minden ízében és hogy a rángató zsinegen igen élethíven mozog. Az Emília babának ugyan talán szűkebb körben voltak bámulói, de azért a művész a legnagyobb gonddal faragta és öltöztette; a Dobbin nevű báb ugyan talán nehézkesnek tetszik, de azért igen mulatságosan és élethíven táncol; némelyeknek viszont a fiúk tánca tetszett. A gazda a közönség szíves figyelmét kéri a gonosz főúr gazdagon felöltöztetett alakja számára, amelynek kiállításánál semmi költséget nem kímélt, és akit az ördög maga visz el e sajátságos mutatvány végén.

Ezzel és a pártfogóknak szóló mély bókkal a komédia gazdája visszavonul, az előadás pedig megkezdődik.

London, 1848. jún. 28-án

ELSŐ FEJEZET
Leányok közt

A jelen század tízes éveiben történt, hogy egy szép, napfényes júniusi reggel kocsi állott meg a chiswick-i Sétatér-soron, a Pinkerton kisasszony vezetése alatt álló „fiatal hölgyek akadémiájának” hatalmas vaskapuja előtt. Öblös családi hintó; a csillogó szerszámú kövér lovakat egy parókás, háromszögletű kalapos, kövér kocsis hajtja óránként négy mérföldnyi sebességgel. Mihelyt a hintó megállt a Pinkerton kisasszony fényes sárgaréztáblája előtt, a kövér kocsis mellett ülő szerecsen inas egyengetni kezdte a maga lőcslábat, leszállt s becsöngetett a kapun, amire aztán egyszerre legalább húsz leányfej jelent meg a tekintélyes, vén, vörös kőépület keskeny ablakaiban. De mi több, a figyelmes szemlélő még a fiatalabbik Pinkerton kisasszonynak, a jólelkű Jemimának a vörös kis orrát is megláthatta volna ott a muskátli-tövek fölött, melyeket nappali szobája ablakpárkányán tartott.

- Sedleyné asszony kocsija jött, néném, - szólalt meg Jemima. - Sambo, a szerecsen szolga, éppen most csenget. Ni, a kocsisnak új mellénye van, még pedig piros.

- Foganatosította ön a Sedley kisasszony bekövetkezendő távozását megelőző összes intézkedéseket, Jemima kisasszony? - kérdezte fenséggel az idősebbik testvér, Pinkerton kisasszony maga, Hammersmith városrész Szemiramisza, Johnsonnak, a tudósnak barátnője, ki magával Chapone-néval is levelezésben állott.

- A leányok már négykor reggel fönn voltak, néném, mert csomagolni segítettek; mi pedig bokrétát kötöttünk neki.

- Kérem, Jemima húgom, mondja úgy, hogy bouquet-t, ez úriasabb.

- Hát bukétot. De majdnem akkora volt, mint egy szénakazal. Tettem Emília ládájába két üveggel a violaecetből is Sedleyné asszony számára és mellékeltem a készítésmód leírását is.

- S remélem, Jemima kisasszony, hogy Sedley kisasszony számlájának kiírását sem mulasztotta el. Ah, ez az? Nagyon helyes; kilencvenhat font, négy shilling. Kérem, legyen oly jó, és címezze ezt nagyságos Sedley János úrnak, azután pecsételje be azt az iratot, melyet én a Sedley-ház úrnőjéhez intéztem.

Jemima kisasszony előtt nénjének egy sajátkezűleg írott levele oly tiszteletet keltő irománynak látszott, akár valami királyi leirat. Azt az esetet, hogy Pinkerton kisasszony sajátkezűleg írt volna, csak oly rendkívüli alkalmakkor lehetett kimutatni, mikor például egy-egy növendék végleg elhagyta az intézetet, vagy mikor férjhezment. Másképp egyetlenegyszer fordult csak még elő az eset: amikor szegény Birch kisasszony meghalt vöröshimlőben, és Jemima ekkor szentül meg volt győződve, hogy ha a világon valami megvigasztalhatja szegény Birchnét a leánya elvesztésekor, az csakis Pinkerton kisasszony istenfélő és ékesszólású levele lehet, melyben a gyászesetről beszámolt.

A jelen esetben Pinkerton kisasszony „irat”-a így hangzott:

Sétatér-sor. Chiswick, 18.. jún. 15-én

„Asszonyom!

Letelve ama hat esztendő, melynek folyama alatt Sedley Emília kisasszony intézetemben tartózkodott, örömmel és büszkén mutatom őt be szüleinek, mint oly fiatal hölgyet, ki nem lesz érdemtelen a szülei művelt és előkelő baráti körében előtte megnyíló helyre. Azon erények közül, melyek az angol előkelő úrileányokat jellemzik s azon képességek közül, melyeknek megszerzését születése és társadalmi állása is megkívánta volt, egy sem hiányzik a szeretetreméltó fiatal hölgyben, akit szorgalma és engedelmessége oly kedveltté tett tanárai előtt, s akinek elragadó kedvessége és szelíd lénye elbájolták mind az aggokat, mind a fiatalokat azok közül, akikkel érintkezett.

Zenében, táncban, helyesírásban, a legkülönbözőbb kézimunkákban, mind oly tökéletes, amilyennek őt szeretteinek legforróbb óhajtása kívánhatja látni. A földrajzot illetőleg még sok a kívánni való, valamint föltétlenül szükséges a hátegyenesítő deszkának odaadó és lankadatlan használata is, naponként négy órán át, mintegy három évig, hogy elsajátíthassa azt a méltóságteljes tartást és mozgást, mely oly nélkülözhetetlen minden nagyvilági úrileánynál.

A hit- és erkölcstanban Sedley kisasszony méltónak fog mutatkozni azon intézethez, melyet a nagy lexicographus is megtisztelt jelenlétével, a csodálatraméltó Chapone-né asszony pedig pártfogásával. Sedley kisasszony, elhagyva az intézetet, nemcsak tanulótársainak szívét viszi magával, hanem tanítónőjének rokonszenvét is, aki mély tisztelettel marad

Nagyságodnak lekötelezett, alázatos híve

Pinkerton Borbála

Ui. Sedley kisasszony társaságában van Sharp kisasszony is. Igen kérem, ne méltóztassék megengedni, hogy az utóbbinak a Russel téren való tartózkodása tíz napnál tovább terjedjen. Az az előkelő család, a hova felfogadták, szolgálatait lehetőleg hamar óhajtja már igénybe venni.”

Amint ez a levél készen volt, Pinkerton kisasszony beleírta a maga nevét meg Sedley Emíliáét Johnson szótárának első lapjára. Mert ez az érdekes munka volt az változatlanul mindig, amit a távozó növendékek emlék gyanánt kaptak. A könyvtábla belső lapjaira oda volt nyomtatva ez is: „Emléksorok egy fiatal leánynak, aki elhagyta Pinkerton kisasszony intézetét. Írta a megboldogult tudós Johnson Sámuel.” Es a szótáríró neve minduntalan hallható volt Pinkerton kisasszonytól, akinek hírnevét és szerencséjét tulajdonképpen a szótárírónak egy látogatása alapította meg.

Mikor Jemima azt az utasítást kapta a nénjétől, hogy hozza a „Szótárt”, két példányt vett ki a szekrényből. Pinkerton kisasszony végzett az egyik példánnyal, mire Jemima aztán kétséges és félénk mozdulattal nyújtotta oda a másikat is.

- Kinek szánta ezt? - kérdezte nénje fagyasztó hidegséggel.

- Sharp Rebekának, - felelt Jemima minden ízében remegve. Amint nénjére emelte szemét, hervadt arcát, de még a nyakát is a zavar égő pirossága öntötte el. - Sharp Rebekának, mert az is elmegy.

JEMIMA KISASSZONY! - kiáltott fel a másik, olyan hangsúllyal, hogy azt csak a nagy betűk jelezhetik kellőképp. - Eszénél van ön? Helyezze a Dixonariumot azonnal vissza és a jövőben sohase kockáztasson meg ilyesmit.

- Csak azért gondoltam, mert hisz csak két shilling kilenc pence az egész könyv, és tudom, hogy szegény Becky boldogtalan lesz, ha neki nem adunk egyet.

- Küldje ide Sedley kisaszonyt! - Ez lévén a válasz, szegény Jemima meg sem mert mukkanni többé, hanem kocogott kifelé, még most is pirulva és zavartan.

Sedley kisasszony atyja vagyonos londoni kereskedő volt, Sharp kisasszony azonban nem volt fizető növendék, hanem olyan, akinek cserébe dolgoznia kellett, s így Pinkerton kisasszony azt gondolta, hogy teljesen eleget tett a leányért már úgy is, ha a szótár adományozásával nem tünteti is ki.

Noha az igazgatónők efféle leveleinek szavahihetősége sem több, sem kevesebb, mint a síriratoké, mégis, mint ahogy elvétve az is megesik, hogy olyan valaki hal el, aki teljesen érdemes mindarra a dicséretre, amit a kőfaragó vés oda a csontjai fölé; olyan, aki csakugyan jó keresztény volt, jó szülő, gyermek, férj vagy feleség, és olyan, aki igazán mélyen lesújtott családot hagy hátra; - úgy „mindkét nembeli ifjúság” akadémiáin is megeshetik hébe-korba, hogy a tanítvány is teljesen méltó mindarra a dicséretre, amit önzetlen oktatója reá halmoz. Nos, Sedley Emília ehhez a ritka fajtához tartozott és nemcsak, hogy azt mind megérdemelte, amit Pinkerton kisasszony mondott felőle, hanem volt sok olyan végtelenül kedves sajátsága is, amit az a fontoskodó öreg Minerva meg sem tudott látni a kettejük között levő rang- és korkülönbségnél fogva.

Mert Emília nemcsak hogy úgy énekelt, mint a pacsirta, vagy mint Billingtonné, úgy táncolt, mint Hillisberg vagy Parisot, úgy tudott hímezni, mint bizony nagyon kevesen, s a helyesírásban olyan tökéletes volt, akár egy szótár; hanem e mellett olyan nyájas, derült, gyengéd, nagylelkű természet is volt a sajátja, amelyért mindenkinek szeretni kellett a leánykát az intézet Minervájától kezdve a mosogató szolgálóig, meg a félszemű süteményes asszony leányáig, akinek hetenként egyszer szabad volt a kosarával eljönni, hogy a kisasszonyok édességet vehessenek. Emíliának az intézet huszonnégy növendéke közül tizenketten voltak bizalmas kebelbarátnői. Emíliáról még az irigylelkű Briggs kisasszony sem beszélt rossz indulattal; sőt mi több, a nagy tekintélynek örvendő és rátartós Saltire kisasszony (Dexter lord unokája!) még azt is bevallotta, hogy Emíliának arisztokratikus alakja van. No, ami meg aztán Swartz kisasszonyt illeti, a St.-Kittsből való gyapjashajú, dúsgazdag mulat leányt, az meg nemcsak, hogy úgy sírt Emília távozásakor, mint a záporeső, hanem fölvitte egészen a görcsökig, úgyhogy el kellett valakit szalajtani doktor Floss-ért, addig is azonban a többi kisasszonyok egészen elkábították az illatos sók szagoltatásával. Pinkerton kisasszony rokonszenve természetesen nyugodt fenséggel nyilatkozott csak meg, mint ahogy azt nem is lehetett másként várni egy olyan állású és kiválóságú hölgytől; Jemima azonban már többször elpityeredett azon, hogy Emíliától meg kell válnia, és bizony csak a testvérnénjétől való félelem tartotta vissza attól, hogy ő is fönnhangon zokogjon, mint a mulatt örökösnő (aki dupla díjat fizetett). De hát az ilyen fényűzése a fájdalomnak csak egy „szalon-kosztosnak” lehet megengedve, vagyis az olyannak, aki eleget fizet arra, hogy ne a növendékekkel lakjék és egyék együtt, hanem az igazgatónővel. Szegény jó Jemimának ellenben az volt a dolga, hogy felügyeljen a számlákra, a mosásra, a foltozásra, a tésztafélékre, az ezüstre, edényre, meg a cselédekre. De hát minek is beszélnénk többet róla? Nagyon meglehet, hogy szemünk elé sem kerül többé az egész történet folyamán, és hogy amint a cifra rácsos kapu egyszer becsapódik a távozók mögött, Jemima kisasszony meg a félelmetes nénje onnan a kapu mögül ki se lépnek többé e történet szereplői közé.

Emíliával ellenben nagyon sokat leszünk együtt, s így talán nincs a dologban semmi helytelen, ha mindjárt itt, ismeretségünk elején, megmondjuk, hogy igazán édes egy kis teremtés volt ez a leány. És bizony nagy szerencse mind az életben, mind a regényben, (mivel mind a kettő, de kivált az utóbbi, rendesen szinte hemzseg a megátalkodott gazemberektől), ha állandó társ gyanánt olyan tisztalelkű, jószívű teremtés lehet velünk, amilyen a kis Emília volt. Mivel egyáltalán nem hősnő, nem is szükséges, hogy külsejét részletesen leírjuk, s őszintén szólva, bizony, mi tagadás benne, az orrocskája talán rövidebb volt egy kicsit a kelleténél; arca pedig kerekebb és pirosabb, mint ahogy azt egy regényhősnőtől elvárhatjuk; de azon a kis kerek arcon a fiatal egészség üde rózsája virult; mosolygó ajka is csupa friss, ifjú élet; derűs szemében pedig ott-csillogott a tiszta, ártatlan lélek vidámsága jóformán mindig, kivéve természetesen, mikor könnyek borították, és az igaz, hogy ez ugyancsak nem volt ritka eset. Mert a bohó leány képes volt keservesen megsiratni egy holt kanári madarat, vagy egy egeret, ha ezt a macska megkaparította, sőt sírt még egy regény végén is, ha az bárgyú volt is siralmasan, no, ha meg aztán egy kemény szót szóltak hozzá, - ha akadt elég kőszívű ember erre, -hát az is megbánta ám alaposan, aki szólt. Pinkerton kisasszony is, ez a szigorú, emberfölötti erélyű nő, csak egyszer dorgálta meg, hanem hiszen nem is tette többet, s habár az ilyen érzékenységet éppen oly kevéssé bírta felfogni, mint a betűszámtant, azért mégis minden tanárnak és tanítónőnek erősen a lelkére kötötte, hogy Sedley kisasszonnyal úgy bánjanak, mint a törött tojással, mert a legkisebb keménység is komoly ártalmára lehet.

Úgyhogy, mikor aztán a válás napja csakugyan bekövetkezett, Emília két uralkodó szokása, a nevetés meg a sírás úgy küszködtek egymással, hogy a kis leány semmiképp sem tudta, hogyan tegyen köztük igazságot. Annak persze rettentően örült, hogy hazamegy, de viszont az iskolát elhagyni is igen-igen nehezére esett szegénynek. Martin Laura, a kis árva leány már három álló napja el nem maradt Emíliától egy percre, hanem kísérte, mint valami kis kutya. A búcsúzónak legalább tizennégy emléket kellett adnia és elfogadnia is ugyanannyit; ehhez járult tizennégy ünnepélyes ígéret tevésének kötelezettsége arra nézve, hogy okvetlenül írni fog minden héten.

„A nekem szólókat csak küldd nagyapám, Dexter gróf címére”, mondta Saltire kisasszony, (a ki mellesleg mondva, meglehetős kopottan volt öltözve). „Sohse sajnáld a bélyegköltséget, csak írj mindennap, édes aranyom”, mondta a gyapjas és heves, de jólelkű és ragaszkodó Swartz kisasszony. A kis Martin Laura pedig (éppen most tanulta a „rondírást”), megfogta Emília kezét és elkomolyodva nézett rá, míg ezt mondta: „Ha írok neked, mamának foglak szólítani”.

Tudom, hogy mikor az átlagos club-ember (nevezzük Jonesnak) olvassa ezeket a részleteket a clubjában, menten arra fakad, hogy micsoda bolond, elcsépelt, érzelgős szószaporítás az egész. Igen, igen, szinte látom, amint e percben (egy kicsit fölhevülten az ürücomb meg a fél icce bor folytán) fölberzenkedve veszi ki a ceruzáját és a bolond meg szószaporítás szavakat keményen aláhúzva, odaírja a lap szélére az ítéletet, hogy; igaz. - Hja, Jones emelkedett lelkű, nagy elméjű ember, aki az életben is csak a nagyot és hősieset bámulja s éppen ezért jobb is, ha máshova fordul.

Mi pedig menjünk tovább. Sedley kisasszony virágait, meg az ajándékokat, a ládákat, a kalap-skatulyákat Sambo már mind elhelyezte a kocsiban, mikor aztán még egy darabot mutattak neki, hogy annak is oda kell férnie. - Kicsike, viseltes, keshedt tehénbőr-útiláda volt az, rajta takarosán odaszögezve a Sharp kisasszony névjegye. Sambo vigyorogva nyújtotta föl a kocsisnak, aki egyetértő, csúfondáros mosolygással vette azt át; - s ekkor aztán igazán itt volt a válás pillanata. A búcsú fájdalmát Pinkerton kisasszonynak a távozóhoz intézett búcsúbeszéde jelentékenyen enyhítette, az már igaz. Nem éppen oly értelemben, mintha Emília a beszédben neki kijelölt filozófiai magaslatra emelkedett volna, vagy mintha a beszéd fölfegyverezte volna azzal a nyugalommal, melyre a „logikus gondolkozásnak el kell bennünket vezetnie”; - hanem mert egészen lélek nélkül való, dagályos és unalmas beszéd volt; továbbá mert Sedley kisasszony a rettegett igazgatónő közelében nem mert utat engedni semmi kicsinyes magánkeserűségnek. Az igazgatónő nappalijába már előbb beszállítottak volt egy köménymagos kalácsot, meg egy üveg bort, ami különben csak a szülők látogatásakor fordult elő; és mikor Sedley kisasszony ebből is részesült, akkor végleges engedélyt nyert a távozásra.

Ezalatt odakünn a lépcső alján álló Jemima így szólt egy másik leányhoz, akivel senki sem törődött, s aki maga hozta le a skatulyáját:

- Most aztán majd ön is bemegy elbúcsúzni, Rebeka.

- Igen, azt hiszem, kénytelen leszek vele, - felelt Sharp kisasszony nyugodtan, amire Jemima ugyancsak elképedt.

A fiatal leány ekkor bekopogtatott és a „szabad” szóra elfogulatlanul ment oda az igazgatónő elé, s így szólalt meg hibátlan francia kiejtéssel: „Mademoiselle je fiens vous faire mes adieux”.

Pinkerton kisasszony ugyan mindazokat kormányozta az intézetben, akik franciául is tudtak, maga azonban nem értett egy szót sem, s ezért gőgösen fölvetve római arcélű fejét (melyen ünnepélyes, rengeteg turbán pihent), így válaszolt: „Sharp kisasszony, Isten áldja meg!” Mialatt Hammersmith Szemiramisza így beszélt, kezét félívben kinyújtotta, részint búcsúintés okáért, részint, hogy Sharp kisasszony megfoghassa ennek a kéznek egyik ujját.

Sharp kisasszony azonban csak tartotta összetéve a maga két kezét, mialatt fagyos mosolygással és bókkal búcsúzott s a kínálkozó szerencsét, már, mint hogy a kínálkozó kezet egyáltalán nem ragadta meg. Szemiramisz erre még nagyobb méltatlankodással vetette föl turbános fejét. Úgy állt a dolog, hogy kettejük közt rejtett harc folyt, amelyben az öreg kisasszony húzta a rövidebbet. - Az ég áldása legyen önnel, gyermekem, - szólalt ez meg ekkor, Emíliát ölelve meg, s ennek válla fölött vetve vasvilla-szemeket a másikra. - „Menjünk, Becky, menjünk”, - szólt közbe Jemima, riadtan fogva kézen a leányt, mire a nappali szoba ajtaja örökre becsapódott mögöttük.

Most következett aztán az igazi elszakadás. Szó nem képes azt elmondani. Mindenki ott volt az előcsarnokban, a cselédek, a kisasszonyok, a táncmester is, aki éppen most érkezett meg; - aztán jött a búcsú! Azt az összeborulást, ölelkezést, csókolódzást, sírást, amelybe a másik szobából bele-belevegyült Swartz kisasszony görcsös hüppögése, - azt nincs toll, amely leírhatná és érző szívű embernek jobb is nem időznie e látványnál. Végre az ölelkezésnek is vége szakadt és a leányok elváltak barátnőiktől, azaz, hogy Sedley kisasszony vált el tőlük. Mert Sharp kisasszony már előbb beült csendesen a kocsiba. Tőle ugyan nem vált el sírva senki.

Sambo végre becsaphatta a kocsiajtót zokogó fiatal úrnője után s maga is felült. De e percben Jemima kisasszony elkiáltotta magát: „Álljanak meg!” és odaszaladt egy csomaggal a kapuhoz.

- Sonkás kenyér az útra, édesem, - szólt Emíliához. - Meg talál éhezni; - önnek pedig, Bekky, Sharp Bekky, elhoztam ezt a könyvet, melyet a néném... azaz, hogy én... hiszen tudja, Johnson szótára... ne hagyjon el bennünket e nélkül. Szerencsés utat! Hajtson, kocsis!

S a jószívű teremtés remegett a megindulástól, amint visszatért a kertbe.

De ni! Amint a kocsi megindult, Sharp Rebeka sápadt arca hirtelen megjelent a hintó ablakában s a leány visszahajította a könyvet a kertbe.

Szegény Jemima majd elájult ennek láttára. „Úristen, soha ilyet, - rebegte, - micsoda vakmerő egy....” - De a felindulás minden további szótól megfosztotta a jó lelket. A kocsi elrobogott, a nagy kapu becsapódott mögötte; ott benn pedig megszólalt a táncórára hívó csengő. A világ ezzel kitárult a két leány előtt, így hát Isten veled, nevelőintézet.

MÁSODIK FEJEZET
Emília és Rebeka fegyverkeznek a hadjáratra

Mikor Sharp kisasszony az imént említett hősies cselekedetet végrehajtotta, s látta, hogyan repül a könyv a kis kert földje felé, s hogy vágódik végre oda a Jemima kisasszony lába előtt a porondra, akkor az az arc, mely előbb a gyűlöletnek eltorzult kifejezésével, földfakó színben tekintett ki a kocsiból, most egyszerre mosolyra vonult; amely mosoly azonban nem volt vonzóbb semmivel az előbbi kifejezésnél; - azután Rebeka megkönnyebbült lélekkel dőlt vissza a kocsiban, e szókra fakadva:

- No, a szótárral végeztem, s hála Istennek, Chiswicket sem látom többé.

Az iménti vakmerőség láttára szegény Sedley kisasszony majdnem úgy elképedt, mint a jó Jemima; mert hát gondoljuk meg, az iskolát éppen csak egy perccel azelőtt hagyta el s hat egész esztendő benyomásai ennyi idő alatt mégsem enyészhetnek el egészen. Sőt vannak olyanok is, akiknél a gyermekkor félelme és rettegése egész életen át tart. Például, ismerek egy hatvannyolc éves öreg urat, aki egyszer, a reggelinél így szólt hozzám izgatott arccal: „Az éjjel azt álmodtam, hogy doktor Raine meg akart verni.” Almában a képzelet visszavitte az ötvenöt év előtti időbe. Lelke előtt a doktor Raine pálcája éppoly félelmesnek tűnt fel hatvannyolc éves korában, mint akkor, mikor tizenhárom esztendős volt csak. Ha a doktor úgy véletlenül megjelent volna előtte igazán s rászólt volna félelmes hangon: „Hé, gyerek, ereszd csak le a…”

Nos, elég az hozzá, hogy Emília egészen elhalványodott a fegyelem ilyen megsértésének láttára.

Csak némi szünet után tudott megszólalni:

- Az Istenért, Rebeka, hogy tehettél ilyent?

- No, talán csak azt hiszed, hogy Pinkerton kisasszony mindjárt itt terem és beparancsol a sötét szobába? - nevetett Rebeka.

- Nem, de...

- Oh, hogy gyűlölöm az egész házat, - fakadt ki ismét a leány, sápadtan a haragtól. - Remélem, felé se nézek többé ez életben. Bárcsak a Temze fenekére süllyedne az egész. És csak lenne ott egyszer Pinkerton kisasszony is, tudom Istenem, hogy a kisujjamat se mozdítanám érte. Jaj, de jó volna látni, amint úszik a vízen turbánostól, mindenestül, s hosszú ruhája úsznék utána, a horgas orra meg kiállna, mint valami csónaké!

- Hallgass, kérlek, - kiáltott közbe Sedley kisasszony.

- Ugyan már! Tán bizony a fekete inas majd besúgja neki, - felelt vissza Rebeka hahotázva. - Tőlem különben mehet és elmondhatja Pinkerton kisasszonynak, hogy gyűlölöm teljes lelkemből; és bárcsak gyűlölné még az inas is; én a magam részéről azt kívánom, bár módomban állna, hogy be is bizonyítsam. Mi volt az, amiben részesített két esztendőn át? Megalázás és sérelem. Rosszabbul bántak velem, mint az utolsó szolgálóval. Velem nem barátkozott, soha nekem jó szót nem adott senki, rajtad kívül. A kisebb lányokra az alsó tanulószobában nekem kellett vigyáznom; a kisasszonyokkal meg franciául kellett beszélnem, míg végre már szinte megutáltam az anyanyelvemet. Hanem ugye, az pompás tréfa volt, hogy az öreget franciául szólítottam meg. Egy kukkot sem tud, de sokkal gőgösebb, semhogy bevallaná. Azt hiszem, ez volt az oka annak, hogy megválhattam tőle, azért köszönöm is az égnek a francia tudásomat. Vive la Francé! Vive l’Empereur! Vive Bonaparte!

- Igazán, Rebeka, szégyellhetnéd magad! - kiáltott föl Emília, mert Rebeka minden eddigi mondása közt ez tetszett a legnagyobb káromlásnak. Ez időben, ha valaki Angolországban azt mondta: „Éljen Bonaparte!”, az olyanformának tetszett, mintha egyenesen azt mondta volna: „Éljen a sátán!” - Hogy is juthat eszedbe ilyesmi; ilyen gonosz bosszúállás?

- Lehet, hogy a bosszúállás gonosz dolog, de természetes, - felelt Rebeka. - Én nem vagyok angyal. - És őszintén szólva, igazán, korántsem volt az.

Mert megjegyezhetjük e kis párbeszéd folyamán (amely azalatt történt, míg a kocsi nagy kényelmesen haladt a folyóparton), hogy noha Rebeka kisasszony már eddig két alkalommal adott hálát az égnek, de ez az előízben azért történt, mert megszabadult egy gyűlölt ellenségtől, másodízben pedig azért, mert sikerült az ellenséget zavarba és kínos helyzetbe hoznia; és e két indító ok közül egyik sem olyan ok, amilyenért jólelkű és engesztelődő természetek fordulnának hálaadással az éghez. De hát hiszen Rebeka nem is volt jólelkű és engesztelődő a legkevésbé sem. Az egész világ rosszul, szívtelenül bánt vele, mondta az imént az embergyűlölő leány, már pedig körülbelül bizonyosak lehetünk, hogy az olyanok, akikkel az egész világ rosszul bánik, meg is érdemlik a nyert bánásmódot. A világ olyan, mint a tükör, s minden emberre a saját arckifejezésévél tekint vissza. Nézz belé mogorván és fanyar tekintet vetődik reád vissza; nevess rajta és vele s akkor az is vígnak fog tetszeni és jó pajtásnak; válasszon az ifjúság a kettő közül. Az egyszer bizonyos, hogy ha a világ nem törődött Sharp kisasszonnyal, viszont arra sem volt eset, hogy ő tett volna szívességet valakinek is a világon. Azt sem lehetett várni, hogy mind a huszonnégy leány olyan kedves és jó legyen, mint Emília, (a kit különben éppen azért választottunk e munka hősnőjéül, mert huszonnégyük közül a legjobb lelkű volt; másképp j semmi ok nem lett volna a világon arra, hogy miért ne választhattuk volna Swartz, Crump, vagy Hopkins kisasszonyt Emília helyett); - nem, azt igazán nem lehetett várni, hogy valamennyien olyan szelíd, alázatos szívűek legyenek, s hogy minden alkalmat megragadjanak Rebeka keményszívűségének és rosszindulatú voltának leküzdésére ezerféle módja révén a szelíd jóságnak, annak reményében, hogy ha csak egyszer is, legyőzhetik benne az embertársai iránt táplált gyűlöletet.

Sharp kisasszonynak festő volt az atyja és ez tanította a rajzot a Pinkerton-intézetben. Eszes, tehetséges ember volt, szeretetreméltó cimbora; gondatlan, könnyelmű munkás; az adósságcsinálásra való hajlam éppoly erős volt benne, mint a kocsmához való ragaszkodás. Mikor ittas volt, sokszor megverte a feleségét is, a leányát is; másnap reggel meg aztán a leghevesebb fejfájás közepeit szitkozódott a világ ellen, mivel az ő lángeszét nem akarták méltányolni, vagy pedig sorra lecsepülte a festő-társait, nagyon elmésen és rendesen fején találva a szöget. Mivel már alig volt miből tengetnie az életét és mivel egy négyszögmérföldnyi területen a Soho tér körül, ahol lakott, minden teremtett léleknél volt adóssága, azt gondolta, hogy lendítene valami keveset a dolgain, ha megtenné, amit a fejébe vett. Meg is tette; feleségül vett egy francia születésű balett táncosnőt. Sharp kisasszonynak volt rá gondja, hogy anyja alantas foglalkozását soha ne sejtesse senkivel, hanem annál gyakrabban emlegette, hogy az Entrechat-család Gascogne-nak előkelő nemességéhez tartozik és nagyon büszke volt arra, hogy ezektől származik. S az volt a legfurcsább, hogy idők folytán a kisasszonynak ősei egyre emelkedtek rangban és kiválóságban.

Rebeka anyja annak idején összeszedett valahol valami csip-csup műveltséget és franciául a leánya is hibátlanul, igazi párizsias kiejtéssel beszélt. Ez a képesség ez idő tájt ritkaságszámba ment, s Rebekát ez juttatta a Pinkerton kisasszony intézetébe. Mikor a Rebeka anyja meghalt, atyja számot vetett magával és belátta, hogy a delirium tremens harmadik rohama után nem igen fog felépülni többé. Levelet írt tehát; férfias, szívre ható levelet Pinkerton kisasszonynak, arra kérve, venné pártfogásába az ő szegény árváját. Ezzel aztán itt hagyta a világot és itt a végrehajtókat, akik már csak a holtteste fölött kaphattak hajba.

Rebeka tizenhét éves korában került az intézetbe ama megállapodás révén, hogy a növendékekkel franciául fog beszélni, minek ellenében ingyenes ellátásban részesül és néhány aranyra menő fizetés mellett azt is nyeri, hogy összekaparhatja a műveltség morzsalékait, hallgatva itt-ott a tanárokat, kik az intézetben adtak elő.

Rebeka alacsony termetű volt, karcsú és könnyű kis alak; az arca sápadt, a haja színe valami sajátságosán sárgás, kicsit a vörösbe hajló. Szeme rendesen le volt sütve, de ha fölvetette, egyszerre meglepett mindenkit, milyen nagy, milyen furcsa, milyen megkapó, érdekes szempár az; annyira érdekes volt, hogy a fiatal tisztelendő úr, Crisp, aki ekkor került ki Oxfordból a chiswick-i pap, főtisztelendő Flowerdew vikárius úr mellett káplánkodott, egészen belehabarodott a leányba, mikor ez egyszer egy váratlan pillantást lövellt felé a templomban; az intézet padjából a szószékig repülő pillantást, amely egészen keresztüljárta a káplán úr szívét. A magából kiforgatott fiatal ember, akit néha Pinkerton kisasszony meg szokott volt hívni teára, minthogy a mamája ajánlotta be hozzá, holmi házassági ajánlatfélét kockáztatott meg egy levélben. A levelet a félszemű almás asszonyra bízta, hogy ez csempéssze be, de azt a levelet bizony elfogták. Tüstént odaidézték Crispné asszonyt, a mamát, Buxtonból; no ez aztán vitte is a fiacskáját onnan, mintha soha ott se lett volna. Hanem még a vész elvonulása után is, csupán annak a gondolatára is, hogy a chiswick-i galambdúcban ilyen sasfiók fészkeljen, Pinkerton kisasszony azt sem tudta, hova legyen. El is küldte volna biz ő Sharp kisasszonyt menten, de hát szerződés kötötte, s ezt megszegni kárpótlás nélkül nem lehetett volna. Hinni azonban sohasem hitte el, hogy Rebeka soha szót sem váltott Crisp úrral máskor, mint ama két alkalommal, mikor Pinkerton kisasszony szemeláttára találkoztak a teánál.

Néhány magas, megtermett társnője mellett Rebeka csaknem gyermeknek látszott. Pedig a szegénység koraérettsége nagyon is megvolt benne. Hány türelmetlen hitelezőt hárított el már gyermekkorában sima szóval az atyja küszöbéről; hányszor békítette és hangolta jókedvre a toporzékoló mészárost, péket, fűszerest, hogy legalább még egy ebédrevalót hitelezzenek. Atyja mindig maga mellett tartotta a leányt, akinek elmésségére nagyon büszke volt, s így ez aztán fültanúja volt a korhely cimborák trágár beszédjének, pedig ez vajmi kevéssé volt fiatal leánynak való. De hát Rebeka maga is nem egyszer mondta, hogy sohasem is volt leány; nő volt már nyolcéves kora óta. - Oh, miért bocsátott be Pinkerton kisasszony a kalitkájába ilyen veszedelmes madarat?

Hja, csakhogy úgy állt ám a dolog, hogy az öreg kisasszony Rebekát a világ legártatlanabb teremtésének tartotta, mert a leány mindannyiszor remekül játszotta a naivat, amikor csak atyja magával vitte az intézetbe. Csak egy évvel a Rebeka végleges odaköltözése előtt történt, tehát akkor, mikor a leány már tizenhat éves volt, hogy Pinkerton kisasszony egy nap, szónoklat kíséretében, ünnepélyesen átadott Rebekának egy - babát; mellesleg legyen mondva, ez a baba tulajdonképp az egyik növendéknek. Swindle kisasszonynak, az elkobzott jószága volt; rajtakapták ugyanis, hogy az órák alatt játszott vele. Hej, ha Pinkerton kisasszony úgy véletlenül meglátta volna, milyen jóízűt nevettek az utcán az apa és leánya, amint az ajándék-babával hazamentek az intézeti estélyről, melyen legkivált szónoklatok voltak bőven, mivelhogy a tanárok mind meg voltak hívva! De hát még ha látta volna a maga pompásan sikerült torzképét, amivé Rebeka a babát alakította át! Egész párbeszédes jeleneteket játszott végig a babával, s ezeknek úgy híre ment, hogy nemsokára az egész Newman utca, a Gerard utca meg a művésztelep kacagott rajtuk; és ha a fiatal festők fölkeresték lusta, züllött, eszes, jókedvű öreg barátjukat, hogy a forró vízzel kevert boróka-pálinkát ott igyák meg nála, rendesen megkérdezték Rebekát, hogy itthon van-e Pinkerton kisasszony, mert hát szegény öreg már csak olyan ismerős volt előttük, akár West elnök, vagy Laurence.

Egyszer Rebeka ott töltött néhány napot az intézetben, s ez alatt meg Jemima kisasszony sajátságait leste el úgyhogy hazatérve, egy másik babát rögtön Jemmy kisasszonynak tett meg. Igaz ugyan, hogy a szegény Jó lélek annyi befőttet meg süteményt adott a kis leánynak, hogy az három gyereknek is elég lett volna, sőt a búcsúzásnál egy hét shillingest is odacsúsztatott a kezébe, csakhogy hát a leányban a nevetséges iránt való érzék sokkal erősebb volt, mint a hála, és így Jemimát is csak oly könyörtelenül tette csúffá, mint a nénjét.

Mikor aztán atyja meghalt, Rebekát végleg odavették az intézetbe. A hely merev, megkövesedett szokásai közt, úgy érezte, hogy majd megfullad; a séta, az ebéd, a leckék, az imádkozás, mindig a megszokott szabályossággal ment végbe, s ez szinte tűrhetetlenül nyomasztó volt a leányra nézve. Nemsokára annyi szomorúsággal, vágyódással gondolt vissza a Soho-beli régi műterem szabadságára és koldus szegénységére, hogy mindenki - és Rebeka maga is - azt hitte, hogy az atyja halálán való bánkódás emészti. Volt neki az intézetben egy kis padlás-szobája a cselédeké mellett s ezek gyakran hallották, amint föl s alá járkált éjjelente; csakhogy ezt a düh okozta, nem a fájdalom. Eddig nem igen volt képmutató, de most az elhagyatottság megtanította a színlelésre. Ezelőtt jóformán sohasem forgott női társaságban. Atyja, ha még oly elzüllött korhely volt is, de eszes ember volt és művész; s a vele való beszélgetés ezerszer vonzóbb volt Rebekára, mint az, amelyet saját nemének képviselőitől hallott az új körben. Az öreg igazgatónő fölfuvalkodott fontoskodása, húgának együgyű, furcsa egyénisége, a nagyobb leányok bohó fecsegése, pletykázása és a nevelőnők fagyos szabályszerűsége mind egyaránt untatta; a szelíd, lágy anyai ösztönből pedig semmi sem volt ebben a boldogtalan leányban, mert különben mégis csak talált volna egy kis vigasztalást az apróbb gyermekek csevegésében, akik reá voltak bízva; míg így, noha két álló évig voltak együtt, egyetlen egy kis leány sem sajnálta, hogy Rebeka elmegy. A gyengéd szívű, szelíd Sedley Emília volt az egyetlen, akihez Rebeka mégis ragaszkodott valami keveset; de hát hiszen ki állhatta volna meg, hogy ne ragaszkodjék Emíliához?

A többi leányok szerencsés volta, bármiféle előnye az irigység maró kínjaival gyötörték Rebekát, - „Milyen sokat képzel magáról az a leány, azért, mert grófnak az unokája, - mondta Rebeka az egyikről. - Hogy teszik a szépet annak a kreol leánynak a százezer fontja kedvéért. Tudom, hogy ezerszer okosabb és bájosabb vagyok, mint ez a gyapjas teremtés minden vagyona mellett. Nekem is van olyan nevelésem és modorom, mint a gróf unokájának, akármilyen legyen is a családfája; és engem mégsem vesz számba senki. Pedig mikor otthon voltam, nem mondtak-e le a férfiak a legvígabb bálokról, társaságról, azért, hogy az estét velem tölthessék?” - Elhatározta, hogy ha törik-szakad, ebből a rabságból ki kell jutnia, s azért el is kezdte a munkát és kovácsolta a terveket a jövőre nézve.

Egyelőre annak akarta hasznát venni, amit a jelen helyzet nyújtott a művelődésre nézve. Mivel a zenében és a nyelvekben már amúgy is előre volt, azt a keveset, ami ez időben szükséges volt egy fiatal leány számára, ugyancsak könnyen megtanulta. Az énekben és zongorában fáradhatatlanul gyakorolta magát, s egyszer, mikor a többi leányok mind elmentek hazulról és Rebeka egyedül maradt, az öreg Minerva meghallotta, milyen gyönyörűen játszott egy darabot. Gondolt egyet, hogy lám, milyen jól megtakaríthatná ő a pénzt, amit elfizet a kisebb leányok zongoramesterének, és azonnal tudatta Sharp kisasszonnyal, hogy ezentúl vele óhajtja taníttatni a kisebbeket.

Ekkor azonban megtörtént, a fenséges Pinkerton kisasszony nagy elképedésére az, hogy a leány kereken megtagadta a dolgot. - Azért vagyok itt, hogy franciául beszéljek, nem pedig, hogy zenét tanítsak és pénzt takarítsak meg önnek. Fizessen meg érte, akkor tanítok.

Minerva kénytelen volt engedni és persze ki nem állhatta a leányt e perctől fogva. - Harmincöt esztendő alatt, - mondta és teljesen igaza volt, - soha nem akadtam olyanra, aki saját házamban kétségbe merte volna vonni tekintélyemet. Kígyót tápláltam keblemen!

- Ugyan kérem, hallgasson avval a kígyóval, - kiáltott közbe Rebeka, amire Minerva aztán majd elájult. - ön csak azért fogadott be engem, mert hasznomat látta. Köztünk nem lehet szó háláról. Én gyűlölöm Sí a helyet és szabadulni óhajtok innen. A míg azonban itt vagyok, nem fogok megtenni semmi egyebet, mint amire kötelezve vagyok.

Hiszen kérdezgethette azt az öreg kisasszony, hogy tudja-e, kivel beszél. Rebeka a szeme közé kacagott valami oly rettentő, csúfondáros, ördögi hahotával, hogy a másiknak a vére is megfagyott belé. - Adjon végkielégítést és szabaduljon meg tőlem, vagy ha jobban tetszik, szerezzen nekem nevelőnői állást valami főúri házban, hiszen megteheti, ha kedve van rá. - S később is, valahányszor megint összekaptak, Rebeka mindig erre tért vissza: - Szerezzen nekem állást; - úgy is gyűlöljük egymást, és én kész vagyok távozni.

Hiába volt Pinkerton kisasszonynak római orra, turbánja, gránátosi termete és mindeddig kétségbe nem vont tekintélye, ha olyan akaratereje még sem volt neki, mint a tanítványának. Próbálta legyőzni, megrettenteni, de csak kudarc volt annak a vége mindig. Mikor egyszer az egész intézet füle hallatára meg akarta szidni, Rebekának hirtelen eszébe jutott az előbb már említett bosszú és franciául felelt, ami aztán alaposan kizökkentette Minervát a kerékvágásból. Ha fenn akarta tartani tekintélyét, akkor ezt a lázadót, ezt a szörnyeteget, ezt a kígyót, ezt a mételyt el kellett távolítani; s mivel véletlenül úgy esett, hogy Crawley Pitt báró családjának ez időtájt volt szüksége nevelőnőre, az igazgatónő tényleg Sharp kisasszonyt ajánlotta kígyó és métely volta ellenére is. - „Sharp kisasszony magaviseletében csakis magammal szemben találhatok kifogást s meg kell adnom neki, hogy tehetsége és képességei elsőrendűek. Készültségét illetőleg legalább mégis becsületére válik az intézetemben követett tanítási módszernek.”

Ily módon alkudott meg Pinkerton kisasszony a lelkiismeretével; mire aztán az eddig fönnálló szerződés fölbonthatva, Rebeka fölszabadult. Természetesen, az imént leírt harc hónapokon át folyt, mielőtt Rebeka távozott volna. - Most aztán mikor Sedley Emília betöltötte a tizenhetedik évét és készült az intézetet elhagyni, - a válás idején is megint tanújelét adta Rebekához való barátságának, (- Ez a barátság az egyetlen oly részlet Emília viselkedésében, - mondta Minerva, amely nem találkozott tanítónőjének helyeslésével. -) és meghívta szülői házához Rebekát, hogy mielőtt nevelőnői állását elfoglalná, egy hetet náluk töltsön.

Így nyílt meg tehát az élet a két leány előtt. Emília számára igazán egészen új, üde, ragyogó világ volt ez, melynek érintetlen volt a hímpora. Rebeka előtt azonban nem volt ez a világ olyan új és ismeretlen. (Es, ha már meg kell vallani az igazat a Crisp-ügyre vonatkozólag, hát bizony az almás asszony emlegette valaki előtt azt, amit ez a valaki aztán más valakinek adott tovább, ugyanis, hogy Crisp úr és Sharp kisasszony között sokkal több történt, mint amit a világ tudott és hogy a Crisp úr levele felelet volt ám egy más levélre.) De hát ki tudhatná bizonyosan, mennyi volt igaz? Csak az való, hogy ha Rebeka nem most kezdte is az életet, de határozottan újra kezdte az elejéről.

Mire odaértek a keresztsorompóhoz Kensingtonban, Emília még nem feledte el a leánytársait, de a könnyeit már fölszárította s mély pirulással, de egyben boldogan hallotta egy fiatal testőrtiszt szavait, aki szemközt jőve lóháton, benézett a kocsiba s így kiáltott föl Emília láttára: - Tyűh, teringettét, de szép kis lány! - Mielőtt a kocsi odaérhetett volna a Russel térre, már javában folyt a beszéd a mulatságokról, meg arról, hogy vajon a leányoknál is szokásos-e a hajpor meg az abroncs-szoknya, mikor bemutatják őket. Emília nem tudta, lesz-e neki is része az ilyen gyönyörűségben, mikor majd a Lord Mayor báljára megy. S mikor végre aztán hazaértek és Emília Sambo segítségével kiszökkent a kocsiból, bizony aligha volt nála boldogabb leány egész Londonban. De szebb is aligha. Ez utóbbi pontra nézve a kocsis és Sambo is egyetértettek, valamint Emília szülei is, meg az egész cselédség szintén, amint ott álltak az előcsarnokban, bókolva fiatal úrnőjük előtt.

Bizonyosra veheti mindenki, hogy Emília rögtön bejárta Rebekával az egész házat, s megmutogatott neki mindent a fiókjaiból; aztán a könyveket, a zongorát, a ruháit, a nyakláncait, a melltűket, a csipkéket, az összes csecsebecséket. Nem nyugodott addig, míg Rebeka el nem fogadott tőle egy karneolos meg egy türkizes gyűrűt, aztán meg egy gyönyörű kis muszlin ruhát. Emília maga már kinőtt belőle, de Rebekának úgy fog állni, mintha ráöntötték volna. Magában már azt is elhatározta, hogy megkéri édes anyját, hadd adhassa oda Rebekának a maga fehér kasmír indiai shawlját is. Könnyen el lehetne nélküle: meg aztán a bátyja, József, éppen most hozott neki Indiából két újat.

Mikor Rebeka ezeket meglátta, így sóhajtott föl, és nem ok nélkül, hogy: - milyen jó lehet az, ha valakinek testvérbátyja van; - se szavak révén könnyű szerrel ébresztette föl a jószívű Emília szánakozását a maga elhagyatott árvasága iránt.

- Azért nem vagy elhagyatva, Rebeka, - szólt Emília, - mert ne feledd, hogy én mindig úgy foglak szeretni, mint a testvéremet.

- Öli, de milyen boldogság lehet az, ha az embernek szülei vannak, jóságos, gazdag, szerető szülei, s azok mindent megadnak, amit kívánsz, és szeretetük is a tied, ami minden másnál becsesebb! Az én szegény papám semmit sem tehetett értem és soha életemben nem volt több ruhám kettőnél. - Azután meg testvéred is van, szeretett testvéred. Oh, képzelem, mennyire szeretheted!

Emília elnevette magát.

- Hogyan? Hát nem szereted? Te, aki azt szektád mondani, hogy mindenkit szeretsz?

- Dehogy nem. Hiszen szeretem, szeretem, de...

- De mit?

- De József nem nagyon sokat törődik ám azzal, hogy szeretem-e vagy sem. Mikor tíz évi távollét után megjött egyszer, akkor is csak éppen, hogy idenyújtotta nekem a két ujját kézszorítás gyanánt. Nagyon jó és szíves irántam, az igaz, de szóba állni csak ritkán szokott velem. Azt hiszem, a pipáiát is jobban szereti, mint a... - de itt aztán Emília hirtelen elhallgatott, mert nem akarta ócsárolni a bátyját s inkább ezt tette hozzá: - Gyermekkoromban is nagyon jó volt hozzám, de mikor elment hazulról, én nem voltam több öt évesnél.

- És ugye, nagyon gazdag? Azt mondják, hogy az indiai nábobok mind roppant gazdagok.

- Azt hiszem, igen nagy jövedelme vau.

- Hát a sógornőd milyen? Kedves?

- Jaj, hiszen József nem házas ember, - nevetett Emília.

Lehet, hogy ezt azelőtt is mondta már Rebekának, de úgy látszott, hogy ez már nem emlékezett rá, sőt bizonykodott, hogy azt hitte, egész csapattal lesznek itt Emília apró unokaöccsei és húgai. Egész csalódás volt számára a hír, hogy Sedley úr nőtlen; hisz ő egész bizonyosan emlékezett rá, hogy Emília az ellenkezőt mondta, - milyen kár! Alikor pedig ő úgy imádja a gyermekeket.

- Azt hittem. Chiswickben megelégelted őket, - felelt Emília, meglehetősen elámulva barátnőiének hirtelen ébredt gyengeségén. Hát hiszen utóbb Sharp kisasszony is jobban meglatolta a szavait és nem szólta el magát, úgyhogy állításának valótlan voltát rábizonyíthassák, még pedig ilyen könnyen. De hát ne feledjük, hogy most még csak tizenkilenc éves volt, és járatlan a csalás művészeiében, szegény ártatlan teremtés, akinek még a maga kárán kell okulnia. Az előbbi kérdések valódi értelme pedig ez volt Rebeka lelkében:

- Lám, ha Sedley József gazdag is, nőtlen is. miért ne próbálhatnék én szerencsét nála? Igaz, hogy csak két hetem van, de hát a kísérletben nincs semmi rossz. - És rögtön el is határozta magát e dicséretes tervre. Először is megkettőztetett szeretettel vette körül Emíliát; a fehér karneol nyakláncot előbb megcsókolta s csak aztán tette föl, fogadkozva akkor is, hogy sohasem válik meg tőle. Mikor ebédre csöngettek, az emeletről lemenet Rebeka átkarolta Emília derekát, amint azt leánypajtások szokták tenni, de az ajtó elé érve már oly izgatott volt, hogy nem is mert benyitni. - Tedd csak ide a kezedet a szívemre, édes; érzed, hogy dobog?

- Nem érzem én, - felelt Emília. - Ugyan gyere be, sohse félj. Hisz a papa nem bánt.

HARMADIK FEJEZET
Az ellenség előtt

A nappali szoba kandallója előtt egy duzzadt képű, elhízott ember ült újságot olvasva. A vakító fekete fénymázas csizma, a szarvasbőr nadrág, a piros csíkos mellény és a tallérnyi acélgombokkal díszített almazöld kabát, mind a divatos gavallérra vallott, csakúgy, mint a nyakba tekert többféle selyemkendő, melyek csaknem az orráig fölértek. Abban a szempillantásban, mikor a két leány belépett, a gavallér esze nélkül ugrott föl, mintha puskából lőtték volna és lángvörösre gyulladt arcát csaknem egészen belerejtette a fölágaskodó selyemkendőbe.

- Csak a húgod jön, József, - szólalt meg Emília nevetve, mialatt megrázta bátyjának odanyújtott két ujját - Tudod-e, hogy most már véglegesen hazajöttem? Nézd, ez meg itt a barátnőm, Sharp kisasszony, aki felől már sokszor hallottál tőlem.

- Nem én, soha, becsületemre, - szólalt meg a fej a kendők között, hevesen és tagadólag integetve, - azaz, hogy igen, hogyne... milyen átkozott hideg van, kisasszony... és ezzel nekiesett a tűznek, kotorta egész erejéből, noha június vége felé járt már az idő.

- Milyen szép ember, - súgta Rebeka eléggé hallhatólag.

- Úgy gondolod? Megállj, megmondom neki.

- Jaj, angyalom, a világért se, - felelt Sharp kisasszony, megriadt őz módjára rettenve vissza. Előbb már tiszteletteljesen, szűziesen szende meghajlással üdvözölte Józsefet, de szeme oly makacsul rá volt szögezve a szőnyegre, hogy szinte csodálatos volt, hogyan lelhetett alkalmat bárki megpillantására.

- Igaz, köszönöm a gyönyörű shawlokat, József - szólt most Emília a tűzkotróhoz. - Ugye szépek, Rebeka?

- Óh, remekek! - felelt emez, mialatt tekintetét a szőnyegről egészen a mennyezetig emelte.

József az egész idő alatt folytatta az éktelen zörgést a szénfogóval, meg a tűzkaparóval, fújva és zihálva, miközben úgy kipirult, ahogy ez csak telhetik egy sárga ábrázattól. Emília pedig így folytatta: - Én nem adhatok neked olyan szép ajándékokat, hanem azért hímeztem neked az intézetben valami nagyon szépet: nadrágtartót.

- Teremtő Istenem, Emília, - kiáltott József komoly riadalomban, - mit beszélsz? - Aztán zavarában úgy megkapta a csengettyűzsinórt, hogy az menten a kezében maradt sikeresen fokozva a becsületes József zavarát. - Az Isten szerelméért, nézze meg valaki, itt van-e már a félernyősöm? Nem várhatok. Mennem kell! Jaj, az a lovász! Hogy az ördög. Nem várhatok, lehetetlen! - De e pillanatban az öreg Sedley lépett a szobába, csörgetve az óralánca pecsétnyomóit, Britanniának igaz kalmárfiához való módon. - Mi baj, Emmy? - kérdezte a küszöbön megállva.

- József azt akarja, nézzem meg, itt van-e már az ő félernyőse? Mi az a félernyős, papa?

- Afféle egylovas palankin, - felelt az öreg úr, aki szeretett tréfálni a maga módja szerint.

E szóra József harsogó nevetésbe tört ki, de amint szeme véletlenül Rebeka tekintetével találkozott, hirtelen elcsapta a végét a nevetésnek, mintha megnémult volna.

- Ez a kisasszony a barátnőd? Nagyon örvendek, Sharp kisasszony. Már is összevesztek Józseffel? Tán azért igyekszik el innen olyan nagyon? - szólt az öreg úr.

- Megígértem a mi kormányhivatalunkból egyiknek, Bonamynek, hogy együtt ebédelek vele, uram, - felelt József.

- Ugyan eredj! Hisz anyádnak meg azt mondtad, hogy itthon ebédelsz.

- De ebben az öltözetben nem lehet!

- Ugyan nézze, Sharp kisasszony, hát nem elég szép arra, hogy akármilyen fényes ebéden ott lehessen?

Erre Sharp kisasszony persze hogy először is Emmyre nézett. Csak ez kellett ahhoz, hogy mind a ketten elkacagják magukat, ami az öreg úrnak igen nagy gyönyörűségére szolgált.

- Hát ugyan látott-e Pinkerton kisasszonynál ilyen kackiás szarvasbőrnadrágot? - folytatta az öreg úr, használva a nyert előnyt.

- Irgalmas Isten, atyám! - jajdúlt föl József.

- No lám, most megbántottam! Sedleyné, nézze kedvesem, meg találtam sérteni a fia gyöngéd lelkületét, mert a nadrágjára céloztam. Kérdezze csak meg Sharp kisasszonyt. No gyere, József, legyetek jóbarátok a kisasszonnyal, aztán gyerünk ebédelni

- Tudod-e mi lesz ebédre, József? rizskásás currie, éppen úgy, ahogy te szereted; a papa pedig a leggyönyörűbb kecsegét hozta haza az egész billingsgate-i halpiacról.

- Ne okoskodj, József, hanem eredj előre szépen Sharp kisasszonnyal, én meg majd ezt a két fiatal hölgyet vezetem ni! - Ezzel az apa karjára fűzve feleségét és leányát, vígan indult meg az ebédlő felé.

Azért, hogy Sharp Rebeka elhatározta termetes gavallérja meghódítását, talán nincs még jogunk arra, hölgyeim, hogy követ dobjunk reá, mert noha a bevett szokás és a szűzi szendeség úgy parancsolja, hogy a férjfogás föladatát a leányok a mamáikra hárítsák, viszont azt is meg kell gondolnunk, hogy Rebeka mellett nem állott szülő, aki ezt a kényes dolgot helyette eligazította volna, és hogy tisztán állt előtte: ha saját maga nem kerít férjet magának, más ugyan a kerek világon nem fogja vállalni a kedvéért ezt a vesződséget. Ugyan mi egyéb az oka a „világba vezetésnek”, mint a férjhez menetelre irányuló nemes becsvágy? Mi viszi a fiatal leányokat csapatostul a fürdőhelyekre? Mi képesíti őket arra, hogy reggeli öt óráig táncoljanak egy egész keserves hosszú „saison”-on keresztül? Mi viszi rá, hogy úgy robotoljanak a zongora mellett a szonáták gyakorlásával és hogy betanuljanak négy dalt valami híres énekmesternél, darabját egy guine-áért? Vagy arra, hogy hárfázzanak, ha szép karjuk és kerek könyökük van, és hogy észbontó kalapokat és tollakat viseljenek és így „hozzanak terítékre” valami megfelelő fiatal embert, fegyvereik segítségével. Ugyan mi bírja rá a komoly, megállapodott szülőket arra, hogy fölkapkodják a szőnyegeiket és hogy a házukat fenekestől fölforgassák, jövedelmük ötödrészét pedig báli vacsorákra és jégbe hűtött pezsgőre költsék el? Pusztán az embertársaikhoz való nagy szeretet és az az óhajtás, hogy a fiatalságot boldognak lássák maguk körül? Hogy is ne! A leányaikat akarják férjhez adni; - és mint ahogy a jólelkű Sedleyné is, tiszta szíve fenekén már egész sereg kisebb-nagyobb hadműveletet rejtegetett arra nézve, hogyan fogja Emíliát „elhelyezni”, - ugyanúgy igyekezett a mi szeretett, de elhagyatott Rebekánk is azon, hogy férjet biztosítson magának, aki az ő életében még szükségesebb volt, mint amilyen lehetett Emíliára nézve. Rebeka képzelődése amúgy is élénk volt, aztán meg olvasta az Ezeregyéjszakát, valamint Guthrie földleírását is; és az áll, hogy mialatt az ebédhez átöltözött és visszagondolt az imént kapott feleletre, hogy József még legényember és nagyon gazdag, megkezdte a legpompásabb légvárak építését. Az úrnő persze ő volt bennük, a férje pedig ott volt valahol a homályos háttérben. (Mert hiszen nem is látta még s így az alak körvonalai nem lehettek valami határozottak.) Képzeletben egész sereg drága kasmír-shawlt, turbánt látott már magán egymásután; elgondolta magát gyémánt nyakékkel, majd pedig úgy, amint fölül az elefánt hátára (a „Kékszakállú herceg”-ből való induló hangjai mellett), hogy szertartásos látogatást tegyen a Nagymogulnál. - Gyönyörű Alnaschar látomások! A fiatal évek boldog kiváltsága az, hogy ilyen légvárakat építsen és hány más fiatal lény adta már át magát az ilyen ébren álmodásnak Rebekán kívül.

Sedley József tizenkét évvel volt idősebb a húgánál. A Kelet-Indiai Társaság államhivatalánál volt alkalmazva, s az időben, mikor történetünk kezdődött, a Sedley József neve a társaság hivatalos lapjának névlajstromában úgy volt bejegyezve, mint Boggley Wollah adófelügyelője a bengáli kerületben. Mindenki tudja, hogy ez nagyon tiszteletreméltó és jövedelmező állás; ha pedig valaki azt óhajtja tudni, milyen magasabb rangba léptették elő Józsefet utóbb, akkor a föntebb említett közlönyre utalunk.

Boggley Wollah gyönyörű magányos, mocsaras, bozótos területen fekszik; híres a jó szalonka-vadászó helyekről és nem ritkán az is megesik, hogy szalonkalövéskor tigrist ver föl az ember. Ramgunge helysége, ahol elöljáróság is van, csak negyven mérföldnyi út ide; harminc mérföldnyire pedig lovasság állomásozik a helységben; így írta le tartózkodási helyét József a szüleinek, mikor állását elfoglalta. Nyolc álló évig élt ezen a gyönyörű helyen egészen magában; keresztény embert évenként jóformán csak kétszer látva, mikor ugyanis egy szakasz katona eljött az összegyűjtött adóért, hogy azt Calcuttába vigye.

Szerencsére, nyolc év leteltével valami kis májbaja akadt; ennek orvoslására haza indult tehát Angliába, úgyhogy a betegség meghozta neki szülőföldjének nagy kényelmét és sok mulatságát. Mialatt Londonban tartózkodott, nem lakott szüleinél, hanem mint víg legényembernek, külön szállása volt. Mielőtt kiment volna Indiába, sokkal fiatalabb volt még, semhogy a fővárosi ember szórakozásaiban részt vehetett volna, hanem most aztán annál mohóbban kapott rajtuk. Naponként hajtotta a lovait a Hyde Parkban; ebédelni a legdivatosabb vendéglőkbe járt, (mert a Keleti-Club még nem létezett); látogatta a felkapott színházakat, vagy pedig az Operában jelent meg, kínosan kiöltözködve, feszes nadrágban és háromszögletű kalapban.

Mikor utóbb visszatért Indiába, egész hátralévő életén át nagy lelkesedéssel emlegette életének ezt a szakaszát; s elbeszélése nyomán mindenki azt hihette volna, hogy Brummel meg ő voltak a társasélet hősei. Pedig szegény Londonban is éppen oly magános volt tulajdonképp, akár csak Boggley-Wollah bozótjaiban. Alig ismert egy lelket a fővárosban s ha nem lett volna ott a doktora, a pirulás skatulyája, meg a májbaja, talán belehal az elhagyatottságba. Lomha volt, könnyen sérthető és szeretett jól élni; egy úri hölgy látására menten halálra ijedt, így történt aztán hogy a szülői házat nem is. nagyon sokszor kereste fel, ahol vígan szoktak lenni s ahol jókedvű atyja tréfái egészen kihozták a sodrából. A kövérsége rettenetes sok keserű órát szerzett Józsefnek; koronként úgy elfogta a szomorúság, hogy kétségbeesett kísérletekre vetemedett, hátha valamiképp meg bírna szabadulni a hájától; - hanem hát a jót meg ugyancsak szerette, s így ez aztán mihamarább visszavitte megint a háromszori lakomához napjában. Sohase volt jól öltözve a szerencsétlen, hanem azért naponként ezer keserves gyötrelmen ment keresztül, míg kicsípte magát, ami órákba került neki. Az inasa egészen megszedte magát a József gazdag és sokszor megújított ruhatára révén; az öltöző-asztalon pedig annyi volt a kenőcs, pomádé, illatszer, mintha valami kacér, de felvirult szépség asztala lett volna. Hogy mégis legyen valamelyes dereka, sorra próbált szegény minden övét, fűzőt, testszorítót, amit ember valaha kitalált. - Mint a kövér emberek legtöbbnyire tenni szokták, József mindig feszes, szűk ruhát hordott és gondja volt rá, hogy a ruhák színe élénk és világos, szabásuk karcsú alakoknak illő, fiatalos legyen, Mikor aztán végre készen volt az öltözéssel, délután elment, hogy egyet kocsikázzék a parkban egyedül; nemsokára visszatért, átöltözött, hogy megebédeljen a Piazza-vendéglőben, ismét egyedül. Oly hiú volt, mint valami leány, s talán nagy félénksége is túlzott hiúságából eredt. - No, ha Rebeka kisasszony ezt az embert meg tudja nyerni, még pedig mindjárt a világba lépése kezdetén, akkor nem közönséges eszű leány.

Mindjárt az első hadi mozdulat is ügyességet árult el. Mikor Rebeka azt súgta, hogy József szép ember, biztosra vette, hogy Emília megmondja ezt anyjának; ez viszont talán Józsefnek; de ha ezt nem is, az bizonyos, hogy az anya maga is örülni fog a fiáról mondott bóknak. Ennek minden anya örül. Ha valaki Sycoraxnak azt mondta volna, hogy Caliban, a fia, olyan szép, mint Apolló, bizonyos, hogy örült volna neki boszorkány létére is.[1] Meg aztán azt is végiggondolta Rebeka, hogy egyenesen József maga is meghallhatja, mint ahogy meg is hallotta csakugyan és (mivel amúgy is meg volt győződve maga felöl, arra nézve, hogy igen szép férfi) a dicsérét boldogítóan rezgett át hatalmas testének minden porcikáján. Az ám, de aztán jött a kétség. - Hátha ez a leány csúfot űz belőlem? - erre a gondolatra történt aztán az, hogy úgy neki esett a csengőnek és el akart menni, míg végre atyja tréfái és anyja rábeszélése arra bírták, hogy ott mai adjon. Kétségek közt, aggodalmas lélekkel vezette be a leányt az ebédlőbe. - Vajon igazán szépnek tart-e? - gondolta magában, - vagy csak tréfát űz velem? - Az imént azt mondtuk, Sedley oly hiú volt, mint valami leány. Szent Isten! De hátha a leányok fordítanak egyet a dolgon és azt mondják valami nőről szólva: - Olyan hiú, akár egy férfi. - Bizony, igazuk lesz. A teremtés szakállas alkotásai csak olyan szomjasok a dicséretre, éppen annyit törődnek a ruházatukkal, csak olyan büszkék személyes előnyeikre és épp úgy tudatában vannak hódítási képességüknek, mint a legkacérabb leány a világon.

Mentek tehát lefelé a lépcsőn, József lángvörös arccal és elfogultan, Rebeka igen szendén, zöld szemét mélyen lesütve. Fehérbe volt öltözve, puszta válla is olyan fehér, mint a hó; - valóságos képe a fiatal életnek, a védtelen ártatlanságnak és alázatos, szűzies egyszerűségnek. - Nagyon csendesnek kell lennem, - gondolta ezalatt magában Rebeka, - és erősen kell érdeklődnöm India iránt.

Azt már hallottuk, hogy Sedleyné valami finom curry-t készített a fiának, éppen az ő szája íze szerint valót, s mikor erre került az ebédnél a sor, és Rebekának is osztottak belőle, beszédes tekintettel fordult Józsefhez, ezt kérdezve: - Ugyan mi ez?

- Pompás; - felelt amaz tele szájjal. Az arca olyan volt már, mint a rák, az evés élvezetétől. - Anyám, ennél a saját indiai házamban se kapok különbet.

- Ah, akkor nekem is meg kell ízlelnem, ha ez indiai étel, - szólt erre Rebeka. - Tudom, hogy minden nagyon jó, ami onnan jön.

- Adjál egy kis currie-t Sharp kisasszonynak, kedvesem, - szólalt meg az öreg Sedley nevetve.

Rebeka még sohasem evett currie-t.

- Ez is van olyan jó, mint minden egyéb, ami Indiából jön? - kérdezte az öreg úr.

- Oh, kitűnő, - felelt Rebeka, aki rettentő kínszenvedést állt ki a cayenne-i bors miatt.

- Próbáljon egy chilit enni vele, Sharp kisasszony, - szólt közbe József egész érdekelten.

- Chilit? - lihegte Rebeka. - Nagyon jó lesz. - Mivel a szó „fagyosat” is jelent, gondolta, ez éppen kapóra jön most. Mikor a tányérjára tették, gyönyörködve nézte, milyen üde, zöld, és hirtelen bekapott egyet. De égetőbb volt, mint a currie; ezt már nem lehetett legyűrni emberi erővel. - Vizet, az Istenért, vizet! - sikoltott Rebeka, amire az öreg úr harsogó kacagásra fakadt. (Hja, Sedley úr a börzéről való, bárdolatlan ember volt s a börzén szeretik az embereket alaposan megtréfálni.) - Biztosítom, hogy ez is Indiából való, - szólt Rebekához. - Sambo, adj vizet a kisasszonynak.

Az atyai hahotát teli torokkal visszhangozta József is, aki a tréfát remeknek találta. A hölgyek csak mosolyogtak egy kicsit. Azt gondolták, hogy szegény Rebeka már amúgy is eleget szenvedett. A leány maga pedig nem szánta volna megfojtani az öreg Sedleyt, de hát azért csak lenyelte a sérelmet is, csak úgy, mint a currie-t, s amint megint szóhoz bírt jutni, ezt mondta tréfát értő, jólelkű módon: - Emlékeznem kellett volna arra a borsra, amilyent az Ezeregyéjszakában a hercegnő tesz a tejhabos süteménybe. Önöknél is szokás Indiában borsot tenni a tejhabba?

Az öreg Sedley elnevette magát és azt gondolta, hogy Rebeka jókedélyű leány. József pedig így felelt: - A tejhabba, kisasszony? Nálunk Bengalban nagyon rossz a tejszín. Rendesen kecsketejet használunk, és akár hiszik, akár nem, most már szinte jobb szeretem a tehéntejnél.

- Ezentúl, azt hiszem, ön sem fog mindent olyan nagyon jónak tartani, ami Indiából jön, kisasszony, - mondta az öreg úr befejezésül Rebekának, de mikor aztán a hölgyek magukra hagyták a bor mellett az urakat, a ravasz öreg ember így fordult a fiához:

- Résen légy, Józsi, mert Isten engem, ez a leány be akar téged fonni.

- Ugyan már! Még mit nem! - pattant fel Józsi, noha ez a megjegyzés igen hízelgett neki. - Jól emlékszem, uram, - kezdte rövid szünet után, - Dumdumban volt egy leány, Cutler kisasszony. Az apja a tüzéreknél volt tiszt. A leány utóbb az ezredorvoshoz, Lance-hoz ment nőül, de előbb, ...4-ben, rettentően igyekezett meghódítani engem, meg Mulligatawneyt, akit éppen ebéd előtt emlegettem. Átkozottul derék gyerek ez a Mulligatawney; most már városi tanácsos, és tudom, hogy öt év múlva benn lesz az államtanácsban. Nos, uram, hogy visszatérjek, a tüzérség egyszer bált adott és Quintin, a tizennégyes gárdistáktól, azt mondja nekem: - Te Sedley, fogadok tizenháromba tíz ellen, hogy Cutler Sophy megkaparít egyiketeket, vagy téged, vagy Mulligatawneyt, még az esős évszak beállta előtt. - Áll a fogadás, - mondtam én, és... ejnye, uram, de jó ez a vörös bor. Adamson vagy Carbonell-féle?

Halk horkolás volt a válasz, mert a derék bankárt bizony elnyomta a buzgóság, úgyhogy a Józsi elbeszélése félbemaradt aznapra. De a veszteség nem volt helyrehozhatatlan, mert Józsi, - akinek férfitársaságban mindig rettentőién megeredt a nyelve, elégszer elmondta volt ezt a történetet már eddig is és hinni lehetett, hogy megismétli még néhányszor. Hányszor szenvedte ezt már végig az orvosa, Gollop doktor is, mikor felnézett Józsefhez, hogy a mája meg a pirulái felől kérdezősködjék.

Gyengélkedő voltára való tekintettel Sedley József csak egy üveg vörös bort ivott meg a Madeira után; a tejszínes eperből sem evett többet három tányérnál és az apró süteményből, ami ott állt mellette, mindenkitől elhanyagoltan, nem kebelezett be huszonnégy darabnál többet. Mindez idő alatt (hogyne tudnánk ezt is, hisz a regényíró mindent tud) igen sokat gondolt a vendégkisasszonyra. - Kedves, vidám teremtés, - gondolta magában, - és hogy nézett rám, mikor feladtam a zsebkendőjét. Kétszer is elejtette! Ugyan ki énekel a nappaliban? Teringettét, ki az? Fölmenjek megnézni?

De félénksége megint elővette, még pedig erősebben, mint valaha. Atyja aludt; a maga kalapja ott volt az előcsarnokban; közel a házhoz, a Southampton utca sarkán, bérkocsi-állomás volt, ez mind hozzájárult ahhoz, hogy József ez elhatározásra jusson: - Elmegyek, megnézem a Negyven tolvaj-t, Decamp kisasszony táncol benne ma este. - Ezzel hegyesorrú cipője puha talpával nesztelenül kiosont a szobából anélkül, hogy érdemes atyját fölkeltette volna.

Emília, amint éppen kinézett a nappali ablakából, meglátta a menekülőt, mire rögtön fölkiáltott: - Nini, ott megy József!

Rebeka a zongoránál ülve énekelt és Sedleyné mosolyogva fordult hozzá: - Már Sharp kisasszonytól is megijedt. Szegény Józsi; én nem értem, hogy lehet valaki olyan félénk?

[1] Shakespeare A vihar című darabjában.

NEGYEDIK FEJEZET
A zöld selyem erszény

Szegény Józsi halálos rémülete eltartott vagy két-három napig, s ezalatt közelébe sem merészkedett az apai háznak; Rebekának pedig gondja volt rá, hogy ez idő alatt ne is említse a Sedley József nevét. Sedleyné iránt csupa tiszteletteljes hála volt az egész viselkedése; tetszett neki minden, de minden; a bazárok láttára el volt ragadtatva; a színházban el volt bűvölve. Egyszer, mikor éppen valami estélyre kellett volna menniük, de Emíliának a feje fájt; nem volt hatalom, ami Rebekát elvonszolhatta volna hazulról. - Mit? Hogy én elhagyjalak téged, téged, aki egy szegény árvával először éreztetted életében, mi a boldogság és a szeretet? Soha. - És ekkor a zöld szempár könnybe borultan tekintett föl az égre; amire aztán Sedleyné meghatottan gondolta végig milyen tiszta jó szíve is van ennek a leánykának.

Az öreg Sedley tréfáin Rebeka oly kitartóan és lelkesen mulatott, hogy ezzel egészen megnyerte a jólelkű embert magának. És nemcsak a családdal tudta Rebeka magát megszerettetni. A kulcsárnét, Blenkinsopné asszonyságot, azzal hangolta jóindulatra, hogy a legnagyobb érdeklődéssel kísérte minden mozzanatát a málnalekvár-főzésnek, ami éppen ez idő tájt volt lezajlófélben. Sambot a világért sem nevezte volna másképp, mint „uram”-nak, vagy „Sambo úr”-nak, a fekete inas nagy gyönyörűségére; a szobaleánytól pedig minduntalan bocsánatot kért, ha csengetni mert neki; még pedig oly kedvesen és szerényen, hogy a cselédszoba csak úgy el volt ragadtatva, mint a fogadó terem.

Egyszer, mikor az iskolából Emília után küldött rajzokat nézegették, Rebeka egynek láttára hirtelen könnyekbe tört ki és kénytelen volt kimenni a szobából. Ez ama napon történt, mikor Józsi másodízben jelent meg közöttük.

Emília utána sietett a zokogó leánynak, hogy megtudja, mi lehet az érzelmek ilyen kitörésének az oka, s a jó kis teremtés nemsokára szintén igen megindultan jött vissza.

- Rebeka atyja volt a mi rajztanárunk, mamám, hiszen tudja, és a javarészét ő csinálta meg a rajzainknak.

- De, édes leányom, én nekem azt mondták, hogy a ti iskolátokban a tanár csak éppen a fölragasztást végezte a munkáitokon.

- Az a segítség mind bele volt abba értve. Rebeka most, a rajzot látva, megemlékezett arról, hogy atyja is dolgozott rajta és azért...

- Szegény gyermek! Igazán csupa szív ez a leány, - szólalt meg Sedleyné.

- Úgy szeretném, ha még egy hétig itt maradhatna, - sóhajtott Emília.

- Ördöngősen hasonlít Cutler kisasszonyhoz, akivel Indiában ismerkedtem meg, csakhogy szőkébb. Az a leány utóbb Láncéhoz, a tüzérségi ezredorvoshoz ment férjhez; de tudja-e, asszonyom, hogy egyszer Quintin - a tizennégyesektől - fogadott velem, hogy...

- De ugyan, József, hisz azt a történetet már mind tudjuk. Sohase fáradj, hanem inkább beszéld rá a mamát, hogy írjon annak a, hogy is hívják bárónak, hadd maradjon itt Rebeka még egy hétig. Ni, itt jön; hogy ki van sírva a szeme szegénynek.

- Már jobban vagyok, - szólalt meg Rebeka, a legédesebb mosolygással, majd lehajolt és tisztelettel csókolta meg Sedleyné kezét. - Milyen jók önök hozzám mindnyájan, - folytatta, de aztán elnevette magát: - kivéve önt, Sedley úr.

- Engem? - riadt föl József, és erre rögtön átcikázott agyán az, hogy jó volna kereket oldani. - Szent Isten! Irgalmas ég, Sharp kisasszony.

- Bizony, ön nem volt jó hozzám! Hogy tudta velem megetetni azt a rettentő borsos ételt az nap, mikor először látott, ön nem olyan jó hozzám, mint az én édes Emíliám.

- Mert József nem ismer olyan jól, mint én, - szólt közbe Emília.

- Szeretném látni, ki ne lenne magához jó, édesem, - folytatta az anya.

- De hisz a curry pompás volt igazán, - mentegetőzött József komolyan. - Talán az az egy, hogy nem volt benne egészen elég a citromlé. Nem, nem volt elég.

- De hát a chili?

- Jaj, mekkorát kiáltott ön akkor, - vágott közbe József, aki előtt megint oly élénken tűnt föl a jelenet nevetséges volta, hogy akaratlanul is kacagásba tört ki, de a nevetésnek szokás szerint megint hirtelen szakadt vége.

Nemsokára aztán lementek az ebédhez, s amint Rebeka ott haladt Józseffel karonfogva, így szólalt meg halkan:

- Ma aztán vigyázok ám, hogy ne ön válasszon ételt a számomra. Eddig nem tudtam, hogy a férfiaknak kedvük telik abban, ha egy szegény, védtelen leányt szenvedésnek tehetnek ki.

- Szavamra, Rebeka kisasszony, meg nem bírnám önt bántani semmiért a világon.

- Tudom, hogy nem tenné, - felelt erre Rebeka halkan, és igen-igen gyengén megszorította József kezét; de aztán ijedten húzta vissza kis kezét annak karjáról; egy pillanatra fölvetette különös szemét, hogy Józseffel szembe nézzen, de aztán annál mélyebben lesütötte, hogy a szőnyegtartó rézrudaknál nem is látott egyebet. Nem merném állítani, hogy József szíve nem dobbant meg, mikor ennek a félénk, egyszerű, mesterkéletlen leánynak öntudatlanul elárult jó véleményére gondolt.

Hát ez bizony „közeledés” volt, vagy „fölbátorítás”, és mint ilyent a kifogástalan hölgyek talán el is ítélik és nőietlennek bélyegzik a dolgot; csakhogy hát, tessék elgondolni, hogy szegény kis Rebeka esetében az egész efféle dolog a leányra magára háramlott. Ha valaki még olyan úri születés is, de ha nem fizethet cselédbért, bizony magának kell a szobáját kisöpörnie; és ha egy kedves leánykának nincs kedves mamája, aki a fiatal emberrel mindent eligazítson, akkor mit van mit tennie a leánynak, szépen hozzá fog bizony saját maga. És óh, milyen szerencse, hogy a nők nem használják a hatalmukat gyakrabban! Mert, ha egyszer teszik, bizony nem állhatunk nekik ellent. Mutassa csak egy nő a legkisebb jelét a vonzalomnak és az a férfi azonnal térdre borul előtte; öreg-e, csúnya-e, az mindegy. És ezt megdönthetetlen igazság gyanánt merem ide iktatni. Minden nő, ha megadják neki a kellő alkalmat hozzá, nos, és talán, ha nincs a hátán kétségbevonhatatlan púp, mindig férjhez tud menni ahhoz, AKIHEZ AKAR. Adjunk hálát, hogy a kedves teremtések olyanok, mint a mező vadjai és nincsenek hatalmuknak teljes tudatában. Ha nem így volna, még jobban a nyakunkra nőnének.

- Tyűh, baj van, - gondolta József, az ebédlőbe lépve, - kezdem magamat szakasztott úgy érezni, mint a Cutler-korszakban. - Ebéd alatt Sharp kisasszony sokszor fordult hozzá majd tréfás, majd gyengéd, apró megjegyzésekkel, az ételekre vonatkozólag, mert hiszen most már bizalmas lábon állott az egész családdal. Ami meg Emíliát illeti, azzal úgy szerették egymást, mintha testvérek lettek volna, ami fiatal leányok közt, míg férjnél nincsenek, mindig így szokott lenni, ha együtt laktak tíz napig.

Mintha csak egyenesen Rebeka terveit akarta volna támogatni, Emília egyszer csak elkezdte emlegetni, hogy bátyja mit ígért neki a múlt húsvéti szünidőben.

- Mikor még iskolás leány voltam, - mondta nevetve, - azt ígérted, el fogsz vinni egyszer Vauxhallba és erre sohasem lenne jobb alkalom, mint most, mikor Rebeka is itt van.

- Oh, pompás lesz, - kiáltott fel Rebeka, s már éppen tapsolni akart örömében, de aztán hirtelen elcsendesedett, mint egy visszafogott teremtés, amilyen ő volt.

- Ma este nem lehet, - szólalt meg József.

- Akkor holnap.

- Holnap a papa meg én nem ebédelünk itthon, - szólt közbe Sedleyné.

- Ohó, Sedleyné asszony; én amúgy sem mennék. És az a nyirkos hely a te korodnak és méreteidnek sem való ám, mert mi sem könnyebb, mint ott meghűlni.

- De a gyerekek mellett kell valaki!

- Hadd menjen Józsi. Az elég nagy és tekintélyes alak. - E szókra aztán még Sambo is elnevette magát a pohárszék mellett, a szegény Józsi pedig úgy érezte, hogy apagyilkos tudna lenni e percben.

- Bontsátok ki a fűzőjét, - folytatta a könyörtelen öreg úr, - vagy fecskendezzenek vizet az arcába, Sharp kisasszony, és vigyék föl a szobájába, mert mindjárt elájul szegényke. Vigyék föl, hisz oly könnyű, mint a pehely.

- Uram, akármi legyek, ha ezt tovább kiállóm, - hördült fel József.

- Sambo, álljon elő József úr elefántja, - folytatta az apa, de mivel észrevette, hogy József tán mindjárt elfakad sírva, mégis abbahagyta a tréfát és kezdte jóvátenni. - No, ugyan, Józsi! Az ilyent nálunk a börzén senki se venné rossz néven. Hé, Sambo, hadd az elefántot, hanem adjál inkább egy üveg pezsgőt József úrnak meg nekem. Tudod, fiam, ilyen pezsgő magának Napóleonnak sincs a pincéjében.

Pezsgő csakugyan megbékítette Józsefet és mire az üveg kiürült volna, (gyengélkedő voltára való tekintettel kétharmadrészt ivott meg belőle), tudatta beleegyezést, hogy igenis, el fogja vinni a leányokat Vauxhallba.

- De a leányoknak szükségük lesz fejenként egy úrra, - mondta az öreg Sedley, mert bizonyos, hogy József magára hagyja Emmyt a tömegben, úgy el lesz foglalva Sharp kisasszonnyal. Küldjétek át valakit a 96. szám alá és kérdeztessétek meg Osborne Györgyöt, eljön-e?

E percben, én igazán nem is sejtem, mi okból, Sedleyné asszony a férjére pillantott és elnevette magát. Sedley úr szemében valami leírhatatlan hamisság csillant föl, miközben Emíliára nézett; Emília pedig mélyen lehajtotta a fejét és elpirult, úgy, ahogy csak egy tizenhét éves leány tud pirulni és ahogy Rebeka sohasem pirult, vagy legalább is nyolcéves kora óta soha, amikor a keresztanyja rajtakapta, hogy nyalakodott a szekrényben álló lekvárból.

- Jó volna, ha Emília írna néhány sort, - szólt Sedley, - hadd lássa Osborne György, milyen szép írással jöttünk haza az iskolából. Emlékszel-e még, mikor egyszer írtál neki, hogy meghívd Vízkeresztre és Viszkeresznek írtad.

- Az régen volt, papa.

- És mégis, mintha csak tegnap lett volna, ugye, János? - fordult férjéhez elmélázva Sedleyné; és aznap este egy kis párbeszéd ment végbe a második emelet utcai szobájában, ahol egy sátorféle, mennyezetes alkotmány állott, melynek leomló szövete gazdag indiai mintájú gyapotkelme volt, haloványszínű kalikóval bélelve; a mennyezetes alkotmányban belül tollas ágy állott, abban két egymás mellé tett vánkos, azokon két kerek, piros arc; - az egyiket csipkés hálófőkötő fogta keretbe, a másikat bojtban végződő sima gyapot hálósipka. - És Sedleyné asszony itt vonta kérdőre az urát, amiért szegény Józsival olyan kegyetlenül bánt.

- Igazán, Sedley, irgalmatlanság volt tőled, hogy úgy megkínoztad azt a szegény fiút.

- De, kedvesem, - mentegetőzött a gyapotbojt, - Józsi sokkal hiúbb, mint amilyen te valaha voltál, már pedig ez mond valamit. No de hisz úgy harminc évvel ezelőtt, ezerhétszáznyolcvan... mikor is? volt is rá okod. De Józsinál néni szenvedhetem se azt a páváskodást, se azt az ügyetlen félénkséget. Hisz ez Józsefebb a bibliai Józsefnél, és mégis, ami meg a hiúságát illeti, az egész Isten áldotta napon át nem gondol egyébre, mint magára. Rávigyázzon, asszonyom, ezzel a fiúval még meggyűlik a bajunk. Itt van mindjárt az Emmy kis barátnéja. Úgy kelleti magát, ahogy csak bírja, az világos, mint a nap. No és ha ez be nem hálózza, hát majd megteszi más. Annak a fiúnak a sorsa az, hogy valami asszony zsákmányává legyen, mint ahogy az enyém az, hogy a börzére járjak. Kedvesem, tartsuk szerencsénknek, hogy nem hozott a nyakunkra valami fekete menyet. De vigyázz a szavamra, az első asszony, aki kiveti rá a hálóját, meg is fogja.

- Úgy? Akkor ez a ravasz kis teremtés holnap elhagyja a házat, - szólt közbe Sedleyné nagy szilárdsággal.

- Ugyan, Sedleyné lelkem, miért ne lehetne ez a leány csakúgy, mint akárki más? Ez legalább mégis fehér. Én ugyan nem törődöm vele, kit vesz el Józsi. Cselekedjék tetszése szerint.

Most aztán a két hang egyre halkabban és ritkábban szólalt meg, nemsokára pedig a horkolásnak nem regényes, de természetes hangja váltotta fel a beszédet és így, kivéve azt, mikor a toronyórák kongták vagy az éjjeli őr kiáltotta az időt, minden csendes volt tekintetes Sedley János, Russel téri lakos és tőzsdei kalmár házatáján.

Mire megvirradt, a jólelkű Sedleynének minden fenyegetőzés úgy kiment az eszéből, mint a tavalyi hó, mert, noha semmi sem élesebben látó, semmi sem gyakoribb, semmi sem menthetőbb, mint az anyai féltékenység, Sedleyné mégsem bírta elképzelni, hogy egy ilyen kis szerény, alázatos, hálás, szende nevelőnő föl merje emelni a szemét egy olyan magas egyéniséghez, mint Bogley Wollah adófelügyelője. Hozzá még a Rebeka szabadságának meghosszabbítását kérő levél is elment volt már, s így bajos lett volna ürügyet találni arra, hogy most meg így kiadják neki az utat.

S úgy látszott, mintha minden, még a természet, az időjárás is szövetkezett volna arra nézve, hogy Rebeka terveit előmozdítsák; noha Rebeka ez este eleinte éppen nem így gondolkozott. Így esett a dolog. A Vauxhallba való kirándulás estéjén Osborne György csakugyan megjelent öt órakor ebédre; az öregek pedig már elmentek hazulról Balls tanácsosék ebédjére Highburyba. De ekkor hirtelen oly rettentő förgeteg jött zuhogó záporral, amilyen csakis kirándulások alkalmával szokott jönni, úgyhogy a fiatalok kénytelenek voltak otthon maradni. Osborne urat ez a legkevésbé sem bántotta. Józseffel ketten megitták az illendő mennyiségű oportói bort az ebédlőben, mikor magukra maradtak és József, mivel férfi-társaságban volt, szokás szerint igen közlékennyé vált, mind elmondta indiai élményei javát; azután pedig, mikor ismét együtt voltak a fogadó-szobában, Emília adta a házikisasszonyt és a fiatalok négyen igen kellemes estét töltöttek el. Ki is jelentették, nemhogy haragudnának a zivatarért, inkább örülnek, hogy így történt minden és hogy a kirándulást el kellett halasztaniok.

Osborne keresztfia volt az öreg Sedleynek s huszonhárom év óta úgy tekintették, mint a családhoz tartozót. Hathetes korában ezüst serleget kapott a keresztatyjától; mikor meg hathónapos lett, egy koránból való csörgőt, fütyülővel. Ez időtől kezdve mindig megajándékozta Sedley karácsonykor; mikor pedig visszament a szünet után az iskolába, Sedley Józsi elverte, aki ekkor már hencegő nagy kamasz volt, György pedig tíz éves vakmerő kis kölyök. Egy szóval, György olyan bizalmas lábon állt a családdal, amilyenre csak a nyert szívességnek és az érintkezésnek gyakori volta képesíti az embereket.

- Te, Sedley, emlékszel-e még, milyen dühbe jöttél. mikor én egyszer levágtam a fénymázas csizmádról a bojtokat. Csak Sedley kisassz... Emília mentett meg az elnáspángolástól, mert térdre borult, és úgy könyörgött, hogy ne verd a kis Györgyöt?

Józsi nagyon jól emlékezett ugyan de azért erősen állította, hogy már elfelejtette.

- Hát arra emlékszel-e, mikor egy kis egyfogatún eljöttél egyszer doktor Swishiail intézetébe, hogy meglátogass, mielőtt elmennél Indiába? Búcsúzásúl adtál egy fél guine-át, meg a fejemre egy barackot. Nekem akkor mindig úgy tetszett, hogy te legalább hét láb magas vagy és egészen el voltam képedve, mikor tíz év múltán viszont láttalak és semmivel sem voltál magasabb nálam.

- Milyen szép volt az Sedley úrtól, hogy elment önt meglátogatni és meg is ajándékozta, - kiáltott fel Rebeka csaknem önkívületben a lelkesedéstől.

- Az ám; mindamellett, hogy levágtam a bojtjait. Iskolásgyerek sohasem felejti el az ilyen ajándékot, sem az ajándékozót.

- Én rajongok a fénymázas csizmákért, - szólt ismét Rebeka. Sedley Józsefet pedig, aki határtalanul bámulta a saját lábát, s mindig ezt a parádés fajtájú lábbelit viselte, rendkívül kellemesen érintette ez a megjegyzés, noha, amint ez elhangzott, rögtön a szék alá kapta a lábát.

- Tudja mit, Sharp kisasszony, - szólt most Osborne, - ön, aki olyan ügyes művész, nagy történelmi tárgyú képet festhetne erről az eseményről. Sedleyt úgy kellene ábrázolni, szarvasbőr nadrágban, amint a fél pár megcsonkított csizmát a kezében tartja, a másik kezével pedig az én mellfodromat markolja meg. Emília ott térdel előtte, kis kezét könyörgően emelve föl, a cím pedig valami mély értelmű, allegorikus cím legyen, mint amilyeneket az abc-és könyveknek szoktak adni.

- Itt már nem lesz rá időm, - felelt Rebeka, - de majd megcsinálom, ha… ha már nem leszek itt. - Itt hirtelen megtörött a hangja, szemében pedig oly szomorú volt a kifejezés, hogy mindenki átérezte, milyen szomorú is a szegény leány sorsa és hogy milyen kár lesz tőle megválniuk.

- Óh, miért is nem maradhatsz tovább, édes Rebekám! - kiáltott fel Emília.

- Akkor csak még boldogtalan... még nehezebben hagynálak el benneteket; - felelt Rebeka, még bánatosabb hangon, fejét félre fordítva. Emílián ismét erőt vett a gyengeség, amint már említettük jellemző sajátságát a bohó gyermeknek, - hogy nem bírt a könnyein uralkodni. Osborne megindult kíváncsisággal vizsgálta a két leány arcát, Sedley József terjedelmes melléből pedig a sóhajtáshoz igen hasonlatos hang tört elő, lesütött szeme pedig búsan merengett a fénymázas csizma szépségén.

- Halljunk egy kis zenét, Sedley kis... Emília, - szólalt meg György, aki e percben óriási, csaknem leküzdhetetlen vágyat érzett arra, hogy a bájos leányt a karjaiba kapja s összecsókolja a többiek láttára. Emília is rátekintett Osborne-ra, és ha azt mondanám, hogy ebben a pillanatban szerettek bele egymásba, talán nem állítanék egészen igazat, mert hiszen a fiatalokat a szülők is egymásnak nevelték, s mintha már ki is lettek volna hirdetve, tíz év óta; - a család előtt legalább így látszott a dolog. Megindultak tehát ketten a zongora felé, amely, szokás szerint, itt is az utcai fogadó-szobából nyíló kis nappaliban volt elhelyezve. Mivel ebben a szobában sötét volt, Emília a legtermészetesebb módon oda tette kis kezét a György kezébe, mert hát ez persze jobban megtalálta az utat a sötétben, a székek és asztalok között. Ily módon aztán Józsi meg Rebeka kettesben maradtak a másik szoba asztala mellett, ahol Rebeka szorgalmasan kötött egy zöld selyem erszényt.

- Itt nem szükséges kérdezősködni a családi titok felől, - szólalt meg Rebeka, - azok ketten ott már elmondták a magukét.

- Amint megkapja a csapatát a hadseregben,[1] azt hiszem, rögtön meg lesz a dolog. Osborne pompás gyerek.

- Az ön húga pedig a legédesebb teremtés a világon. Boldog ember, aki elnyeri. - Itt Sharp kisasszony mély sóhajjal elhallgatott.

Ha egy legényember meg egy leány ilyen benső dolgokról beszélgetnek, akkor már nagy foka áll fenn közöttük a bizalmasságnak. Nem szükséges részletesen elmondanunk, mit beszéltek együtt, mert, mint ahogy az a fentebb idézettekből is kitűnik, ez a társalgás nem volt sem nagyon ékesszóló, sem nagyon elmés; - mint ahogy magánkörben igen ritkán is olyan a társalgás, kivéve az emelkedett irányú regények társaságait. Mivel a másik szobából zene hallatszott, természetesen emezek itt illendően halkított hangon folytatták a beszélgetést, noha a másik kettőt jóval hangosabb sem zavarta volna meg, annyira el volt mindegyik foglalva a maga gondolataival.

Talán most történt először, hogy Sedley József elfogulatlanul beszélgetett valakivel, aki nem volt férfi. Rebeka számtalan kérdést intézett hozzá Indiára vonatkozólag, ami így talán alkalmat adott neki arra, hogy érdekes adomákat mondjon el Indiáról és önmagáról. Leírta a kormányzó báljait, meg azt, hogy miképpen tudják magukat felüdíteni az iszonyú hőségben punkák, sattik segítségével; - majd elmésségekre ragadtatta magát, mikor arról beszélt, milyen nagy számban pártfogolja Minto lord, a kormányzó, a skótokat. Utóbb a tigrisvadászatokról beszélt és elmondta, hogyan rántotta le az egyik feldühödött állat az ő elefántja nyakáról az ott ülő mahout-ot. És Rebeka milyen elragadtatva hallgatta a bálok leírását; hogy kacagott a skót hadsegédeken és hogy fenyegette ujjaival Józsefet, borzasztó embernek, félelmes gúnyolódónak nevezve ezt. És hogy megrémült az elefánt-történet hallatára. Remegő hangon szólalt meg: - Édes Sedley úr, ígérje meg, kedves anyja kedvéért, minden jó barátja kedvéért, hogy sohasem megy többé ilyen borzasztó kirándulásra.

- Ugyan, ugyan, Sharp kisasszony, - felelt József, mialatt inggallérját följebb húzta, - már miért ne? Hisz a veszély csak fokozza a mulatságot. - A történeti tény az, hogy József ez egy eset kivételével sohasem volt tigrisvadászaton, de ekkor, az igaz, majd megölte... nem a tigris, hanem a félelem. - amint a percek múltak, József egyre bátrabbá vált, és tényleg elérte a vakmerőségnek azt a fokát, hogy megkérdezte Rebekától, kinek készül az az erszény. S mikor ezen átesett, meglepetése éppoly nagy volt, mint elragadtatása a saját könnyed, fesztelen modora láttán.

- Annak, aki szeretne egy erszényt, - felelt Rebeka a leggyöngédebb, legmegnyerőbb mosollyal tekintve rá. Sedley erre ékesszóló beszédbe akart kezdeni s odáig el is jutott, hogy: - Oh, kisasszony, milyen... - mikor a másik szobában a dal hirtelen félbeszakadt s a váratlanul beállott csendben a saját hanga oly erősen hallhatóvá vált, hogy rögtön elhallgatott, elpirult és nagy, hevességgel kezdte az orrát fújni.

- Hallott valaha a bátyja ékesszólásához hasonlót? - súgta Osborne Emíliának. - A maga barátnője csodákat művelt.

- Nagyon örülök rajta, - szólt Emília, aki szíve mélyén persze, hogy házasság-szerző volt, mint jóformán minden nő, aki csak ér valamit. Igazán örült volna rajta, ha József feleséget visz haza Indiába. Azonkívül az otthon töltött napok alatt Rebekához való barátsága sokkal melegebbé vált, mert ezer olyan jó tulajdonságot fedezett föl benne, amit az intézetben észre sem vett. Mert a fiatal leányok barátsága úgy tud nőni, mint a mesebeli futópaszuly; egy éjszaka alatt úgy megnő, hogy égig ér. Azért pedig nem érheti őket vád, ha az, amit a német úgy nevez, hogy: Sehnsucht nach der Liebe, a férjhezmenetelük után helyet enged másnak. Ez az érzés az, melyet érzelgős emberek, akik igen nagy szavakkal handabandáznak, az eszmény után való sóvárgásnak neveznek; valójában pedig az a magyarázata, hogy a nő nincs és nem lehet megelégedett addig, míg férje és gyermekei nincsenek, hogy ezekre árassza azt a szeretetet, amelyet előbb, úgy szólva aprópénzre fölváltva, osztogatott szét.

Mikor Emília kimerítette a maga kis műsorát, vagy talán, mikor már eleget ültek a sötét szobában, illendőnek találta, hogy most már a barátnőjét is fölkérje. Aztán így szólt Osborne-hoz fordulva, noha tudta, hogy ez füllentés: - Ha Rebeka énekelt volna előbb, Osborne úr, akkor engem végig sem hallgatna.

- Én pedig előre figyelmeztetem Sharp kisasszonyt, - szólt Osborne, - hogy akár tévedek, akár nem, Sedley Emília kisasszonyt tartom a világ első énekesnőjének.

- Előbb hallgassa meg, aztán ítéljen, - mosolygott Emília; mialatt Józsefet addig ragadta az udvariasság, hogy gyertyákat vitt a zongorához. Osborne célzott ugyan arra, hogy ő szívesen maradna tovább is a sötétben, de Emília nevetve mondta, hogy nem tart vele s így mindketten követték Józsefet. Rebeka sokkal szebben énekelt, mint Emília, (noha azért természetesen Osborne-nak szabadságában állott a különvélemény alkotása) és ki is tett magáért, ahogy csak tudott. Emília meg volt lepve, mert ilyen szépnek még sohasem hallotta a Rebeka hangját. Először egy francia dalt énekelt, amelyből József egy hangot sem értett; az igaz, hogy György sem, de az legalább meg is mondta; - azután következett néhány egyszerű ballada; amilyenek negyven évvel ezelőtt voltak divatban, leginkább a brit hajósokról, a királyról, szegény Zsuzsiról, a szőke Mariról énekelve. Mondják, hogy zenei szempontból nem valami fényes alkotások, de olyan őszinte hangon szólnak, hogy az embert jobban meghatja, mint az a sok ízetlen, vizenyős lagrima, sospiri és felecitá a Donizetti-féle dalokban, amivel manapság traktálnak bennünket.

Az egyes dalok közt a hangulathoz illő, érzelmes társalgás folyt s az éneket nemcsak Sambo hallgatta, aki a teát hozta be, hanem ott künn a lépcsőn a szakácsnő is, sőt még a gazdasszony is leereszkedett annyira, hogy az éneket meghallgassa.

A legutolsó dal ez volt:

Halld, zúgnak már a bősz szelek,
Ah oly sötét, borús az ég,
A házikó vidám, meleg,
A tűz ragyog s ropogva ég.
Egy árva gyermek künn haladt,
Kit e derű megállni készt!
Benéz; de érzi ez alatt
Százszorta a magányt s a vészt.

Látták azok, hogy küzdve ment
Lankadva, feljebb a hegyen,
Hívták, hogy megpihenne benn
S örömben része, hogy legyen...
Hajnal dereng tél bús egén...
Elment a vendég... Merre tart?
Óh szánj meg ég, árvát, szegényt!...
Halld fenn a bércen viharit!

Az egész dala jóformán csak a visszhangja volt az előbbi szónak: „Majd, ha már nem leszek itt.” Mikor Rebeka az utolsó sorokhoz ért, mély zengésű hangja remegni kezdett. Mindenki megértette az ő közeledő távozására és árva voltára tett célzást. Sedley nagyon szerette a zenét, meg aztán érzékeny szívű ember is volt; - Így aztán az egész idő alatt, míg Rebeka énekelt, szinte magánkívül volt a gyönyörűségtől; a dal vége meg már éppen megindította. Ha egy kis bátorsága van és ha Emília meg György az utóbbinak javaslata szerint csakugyan ott maradnak a sötétes szomszéd szobában, akkor Sedley József legénykora véget ért volna és ez a történet megíratlan maradt volna örökre. De amint a dalnak vége volt, Rebeka fölkelt a zongorától és odanyújtotta előbb kezét egy percre Emíliának, aztán átment a másik szobába; Sambo azonban e percben jelent meg, egy tálcán süteményt, gyümölcs-kocsonyát és csillogó poharakat meg üvegkorsót hozva, ami aztán teljesen lekötötte József figyelmét. Mikor Sedleyék hazaérkeztek az ebédről, a fiatalokat olyan nagy beszélgetésben találták, hogy ez megmagyarázta, miért nem hallották az imént a kocsizörgést. Így aztán a belépő Sedley még meghallotta a küszöbről, hogy József milyen lendülettel mondta: - Drága Sharp kisasszony, csak egy kanállal legalább ebből; ez föl fogja frissíteni az óriási... a... izé... az ön élvezetet szerző fáradozása után...

- Bravó, Józsi, - szólalt meg a belépő apa; de erre az évődő szóra Józsi nemcsak, hogy azonnal mély és ijedt hallgatásba merült, hanem nemsokára kereket is oldott. - Nem állíthatnánk azonban, hogy az éjjelt álmatlanul öltötte, azon töprengve, vajon Sharp kisasszony szereti-e vagy sem; a szerelem sohasem rontotta Sedley Józsefnek sem az étvágyát, sem az álmát; csak azt gondolta végig, hogy milyen élvezetes volna az ilyen szép éneket gyakran hallani; aztán hogy milyen választékos a Rebeka egész lénye; milyen szépen beszél franciául; bizony hogy jobban, mint maga a kormányzóné; és végre, hogy milyen feltűnést keltene a kalkuttai bálokon. - Az világos, mint a nap, hogy szegény ördög fülig szerelmes belém, - gondolta. - Szegényebbnek nem szegényebb ez sem, mint a legtöbb leány azok közül, akik kijönnek Indiába. Választhatnék rosszabbul is. - Mikor eddig jutott elmélkedéseiben, szépen elaludt.

Hogy azonban Sharp kisasszony jóformán egész éjjel ébren volt, azt nem szükséges hangsúlyoznunk, sem azt, hogy ami ébren tartotta, az a kérdés volt, eljön-e Sedley, vagy sem. Végre elérkezett a másnap és íme, megjelent József is, már a villásreggeli előtt. Ebben a megtiszteltetésben eddig még sohasem részesítette az apai házat. Hogy-hogy nem, Osborne György már ott volt és ugyancsak tartóztatta Emíliát, aki éppen abban fáradt, hogy a tizenkét elhagyott barátnőnek írjon. Rebeka pedig dolgozott a tegnapi munkán. Boggley Wollah nagy embere ezalatt odaérkezett fogatán a ház elé és sok szuszogás és mennydörgő kopogtatás után belépve a házba, fölfelé iparkodott. Míg közeledett, Emília egyetértő pillantásokat váltott Osborne-nal, majd mindketten Rebekára néztek hamisan, úgyhogy a leány, bármily szokatlan volt is ez nála, elpirult és gyűrűbe szedett szőke fürtéit mélyebben hajtotta le kézimunkájára. Hogy dobogott a szíve, mikor József megérkezett; József, aki fújva, lihegve lépett be, - csikorgó, vadonatúj csizmában, új mellényben volt; arca vörös a melegtől és a földindulástól, a kivattázott nyakravaló keretében. A pillanat izgató volt valamennyiükre nézve, de talán Emília volt az, akit a perc nagyságának gondolata legjobban elővett.

Sambo, aki az imént kitárta volt az ajtót, hogy József úr jöttét jelentse, most ott jött mögötte utócsapat gyanánt és vigyorogva hozott két bokrétát. Hallatlan, de igaz, hogy ezeket József maga vette reggel a virágpiacon. Igaz, hogy a bokréták nem voltak akkora szénaboglyák, mint amilyeneket ma használnak a hölgyek csipkepapiros-keretekkel; hanem azért a leányok voltak ragadtatva, mikor József átadta nekik ünnepéves bókkal.

- Bravó, Józsi! - kiáltott Osborne.

- Nagyon köszönöm, édes Józsim, - szólt Emília és kész volt megcsókolni a bátyját az esetre, ha az erre való hangúlatban lenne. (És igazán, egy olyan édes teremtésnek a csókjáért, mint Emília volt, én a magam részéről az udvari szállító összes üvegházait megvásárolnám.)

- Oh mennyei, mennyei virág! - kiáltott föl Rebeka, beszíva az illatot egész üdvözülten, maid kebléhez szorítva a virágot, mialatt lelkesült tekintetét egész a mennyezetig emelte. De talán azért előbb már a bokréta virágai közé is vetett egy kutató pillantást, vajon nincs-e oda egy levélke rejtve; de hát nem volt.

- Nem használják Boggley Wollahban a virágnyelvet, Sedley? - kérdezte Osborne nevetve.

- Eh, bolond beszéd, - felelt a szerelmes ifjú. Készen vettem a bokrétát Nathannál, ahogy össze volt állítva. Nagyon örülök, ha tetszik és izé, Emília, nézd csak, édeseim, mivel már ott voltam a vásáron, egy ananászt is vettem. Adasd föl a tiffin-re;[2] nagyon jó hűsítő volna ebben a melegben. - Rebeka azt mondta, hogy ő még soha, de sohasem evett ananászt és roppantul szeretné tudni, milyen lehet az.

Így ment tovább a társalgás. De akkor egyszerre Osborne, én nem tudom, mi okból, de kiment és nemsokára Emília sem volt többé a szobában; lehet, hogy talán az ananász fölszeletelésénél akart fölügyelni, de elég az hozzá, hogy József egyedül maradt Rebekával, aki ismét fölvette a kézimunkát s a zöld selyemerszény, meg a villogó kötőtűk nagy gyorsasággal mozogtak karcsú, fehér ujjai közt.

- Micsoda gyönyörű, gyönnynyörrrű dal volt az, amit tegnap énekelt, édes Sharp kisasszony; - szólalt meg József. - Igazán, majdnem megríkatott. Becsületemre.

- Mert önnek áldott jó szíve van, Sedley úr. Azt hiszem, a Sedleyeknek mindegyikőjüknek.

- Egész éjjel ébren tartott és reggel az ágyban már próbálgattam is dúdolni. Gollop, az orvosom eljött hozzám, úgy tizenegy körül (mert az ilyen szegény beteg, lássa, mint én, egy napig sem lehet el orvos nélkül), eljött, mondom és úgy talált, amint éppen énekeltem, énekeltem, akár a rigó.

- Menjen már, ne bolondozzék! De különben had halljam.

- Én tőlem? Nem, nem, Sharp kisasszony, édes, drága Sharp kisasszony, ön énekelje el inkább még egyszer.

- Nem, Sedley úr, nem most. - Most igazán nem volna rá erőm; aztán meg be is kell fejeznem ezt az erszényt. Nem segítene nekem? - És mielőtt a Kelet-Indiai Társaság főhivatalnoka észrevette volna magát, ott ült szemközt egy fiatal leánnyal, elég közel, hódító pillantással nézve reá, mialatt két karját kinyújtotta, mintha könyörögne; pedig voltaképp azt a köteg zöld selymet tartotta, amelyet Rebeka gombolyított.

Osborne és Emília ebben a regényes helyzetben találták az érdekes párt, mikor azt jöttek jelenteni, hogy a tiffin készen van. A zöld selyem le volt már gombolyítva mind, de József még mindig nem nyilatkozott.

- De tudom, angyalom, hogy még ma este megteszi, - súgta Emília Rebekának, mialatt megszorította a kezét. József a maga részéről szintén döntött a dologra nézve, s így szólt önmagához: - Eh, mit; - beszélek biz én vele ma este Vauxhallban.

[1] Ez időben az angol tisztek hadnagytól felfelé pénzért vették a csapatot vagy századot stb. Ha kiléptek, eladták.

[2] Keleten a villásreggeli neve.

ÖTÖDIK FEJEZET
A Dobbin-gyerekről

Aki csak valaha a doktor Swishtail híres iskolájában nevelkedett, jóformán mind tud arról a nagy esetről, mikor a Cuff meg Dobbin verekedése ment végbe, még pedig olyan váratlan fordulatot teremtve. A két fiú közül az utóbbi, akinek a nevét a tanulótársak kicsinylése mindenféle elferdített alakban használta, csak úgy nem, ahogy igazában kellett volna, a legcsendesebb, legnehézkesebb s látszólag a leglassúbb eszű fiú volt az egész iskolában. Atyja fűszerkereskedő volt a City-ben, s azt suttogták, hogy a fiú iskoláztatása valami kölcsönösségi üzlet alapján történik, ugyanis, hogy tanulásáért, ellátásáért az apja nem pénzben, hanem fűszer-árukban fizet. S a fiú, úgy, amint volt, keshedt pamutbársony öltözetében, melynek a varrásait hirtelen nőtt, nagycsontú tagjai szinte szétrepesztették; - úgy, amint ott állt, csaknem a legutolsó padban, tulajdonképp bizonyos mennyiségű árut képviselt; ennyi meg ennyi font teát, gyertyát, cukrot, házi szappant és aszalt szilvát, (amelyből, mellesleg megjegyezve, igen gyönge adag volt szállítandó az iskola pudingjai számára). Hej! de nehéz nap volt az a szegény Dobbin gyerek életében, mikor egyszer egy szemfüles fickó, - amint éppen abban járt künn, hogy füstölt kolbászt és pörkölt mandulát csempésszen be, - meglátta az igazgató ajtaja előtt, hogyan rakják ki az élelmiszereket egy kocsiból, amelynek ez volt a fölirata: Dobbin és Rudge, olaj- és gyarmatáruüzlete, Temze utca. London.

No hiszen a Dobbin békés idejének is vége lett egy csapásra. Egyre-másra érték a kegyetlen tréfák. - Hé, Dobbin, - kiáltott az egyik, - jó hír van a számodra az újságban. Fölment a cukor ára, pajtás. - A másik meg ezt a kérdést adta föl: - Ha egy font faggyúgyertya hét és fél penny, mennyibe kerül Dobbin? - amire aztán harsogó kacagással jutalmazták a fiúk mind a segédtanítóval együtt, mert hát hiszen az csak aljas és szégyenletes foglalkozás, ha valaki „kicsinyben” árulja a holmit s az ilyen méltán vonja magára minden igazi úri ember megvetését.

- Hiszen a te apád is kereskedő, Osborne, - mondta aztán Dobbin egy kicsit később, négyszemközt annak a kis fiúnak, aki voltaképp az egész veszedelmet fölidézte. - amire azonban a másik büszkén vágta vissza: - Az én apám úri ember, aki fogatot tart. - Így aztán Dobbin Vilmos behúzódott a távoli kerti lugasba s az egész szabad délutánt ott töltötte a legmarcangolóbb keserűségben. De hát van-e közöttünk olyan, aki ne emlékeznék hasonló gyerekes, de nagyon, nagyon keserű fájdalomra. És ki érzi a méltatlanságot jobban; ki szenved többet a mellőzéstől; ki érez forróbb hálát valami barátságért, mint egy nemeslelkű fiú? És mégis hány ilyen gyöngéd lelket alázunk meg, idegenítünk el és gyötrünk agyon egy kis szedett-vetett számtan meg egy kis nyomorult konyha-latinság kedvéért.

Nos és mivel Dobbin Vilmos sehogy se bírt boldogulni a latin nyelv elemeivel, ahogy azok garmadába vannak gyűjtve az Etoni Latin Nyelvtanban, hát bizony egyike lett a legutolsóknak és nem egyszer főzték le apró gyerekek is, még kötényben járó, rózsás arcú kis lurkók is, mikor a csoportjuk fölment a katedrához a leckét fölmondani. Dobbin ott haladt közöttük, mint valami óriás; lesütött szemmel, megrökönyödve; kinőtt nadrágban, kabátban és szamárfüles könyvvel. Apraja-nagyja, mind csúfot űzött belőle. Azt a boldogtalan, amúgy is szűk öltözetet még jobban összevarrták. Elvágták a tábori-ágya kötőit, székeket, dézsákat borogattak föl az útjában, hogy nekivágódjék azoknak s fölhorzsolja a lábszárát, amit Dobbin nem is mulasztott el egyetlenegy alkalommal sem. Csomagokat küldöztek neki postán s mikor fölbontotta, a boltjukból való szappant, meg faggyúgyertyát talált benne. A legkisebbek is, - alig látszottak ki a földből a kis istenadták, - de azért a Dobbin-gyerek ellen már tudtak valamit kieszelni. Ez pedig tűrt mindent békességgel, és néma volt, de nagyon boldogtalan.

Míg ellenben Cuff volt a főkolompos mindenben és egyszersmind a legnagyobb gavallérja az iskolának. Az aztán tudta, hogy kell bort becsempészni. Ha kimentek az utcára, összeverekedett a városi fiúkkal és legyűrte őket. Szombatonként póniló jött érte, úgy ment haza. Még a magasszárú csizmáját is behozta az intézetbe, Pedig hát abban otthon csak vadászni szokott. Aranyórája is volt és tubákolt is, mint az igazgató. Már az operában is volt és megvolt neki a maga véleménye a színészekre nézve, akik közül Keant jobbnak tartotta Kemble-nél. Egy óra alatt negyven latin verset el tudott darálni; francia verseket meg, mi több, írni is. Azt mondok, még az igazgató is tartott tőle.

S ez a Cuff, az iskolának ez a fejedelme uralkodott, zsarnokoskodott is alattvalói fölött. Az egyik fiúval a cipőjét tisztíttatta, a másikkal a kenyerét piríttatta meg, némelyek meg egész álló délutánokon rohantak lihegve a Cuff labdái után cricket-játszás közben, hogy föladják neki. A „Fügés” volt az egész iskolában az, (már, mint hogy Dobbin), akit Cuff legjobban lenézett. Elannyira, hogy - habár mások előtt mindig gúnyolta és kisebbítette, - személyesen soha nem érintkezett vele.

Egy nap a két fiú közt összeütközés történt. A Fügés ugyanis egyedül ült az iskolateremben s nagyon gyötrődött az anyjának írandó levél miatt, mikor Cuff hirtelen belépett, mert valahova el akarta küldeni, valószínűleg süteményért.

- Nem mehetek, - felelt Dobbin, - be akarom fejezni a levelemet.

- Nem mehetsz? - kiáltott Cuff fölkapva a kérdéses okiratot, amelyben bizony elég sok vakarás volt; sok szóban meg a helyesírás volt hibás, pedig hát szegény fiúnak emígy is ugyancsak sok gondolkozásába, vesződségébe került, sőt könnyébe is, mert hát az anyjának írt és ez az anya szerette a fiát, noha fűszerkereskedő felesége volt s a nappali szobája az udvarra nyílt a Temze utcában. - Nem mehetsz? - ismételte Cuff úrfi. - És ugyan miért nem, ha szabad kérdeznem? Talán bizony nem írhatsz holnap is az öreg Fügésnének?

- Ne gorombáskodj! - kiáltott közbe Dobbin izgatottan lépve ki a pádból.

- No, megy az úrfi rögtön, vagy nem? - kiáltott az iskola zsarnoka.

- Letedd azt a levelet, - felelt Dobbin; - úri ember nem olvaffa el máfnak a levelét.

- Indulsz-e vagy se?

- Nem. Hozzám ne nyúlj, mert öffetörlek, - ordított föl Dobbin, fölkapva egy ólom tintatartót. Volt a szemében valami, aminek a láttára Cuff megállt, szépen lehúzta ismét a kabátja feltúrt ujját, s aztán zsebre tett kézzel, gúnyos mosolygással távozott. De e naptól fogva többé soha ki nem kezdett a fűszeres fiával, noha azt az egyet meg kell neki adni, hogy a háta mögött ezután is mindig fitymálólag beszélt róla.

Múlt az idő s egy szép verőfényes délután úgy esett a dolog, hogy Cuff ismét a közelében volt a Dobbin-fiúnak. Ez ott feküdt a játszóhely egy fája alatt, s míg a többiek szanaszét mulattak, Vilmos buzgón betűzgetett az Ezeregyéjszaka képes kiadásában; egyedül volt a könyvével és csaknem, hogy boldognak érezte magát. _ Miért is nem tudják az emberek a gyerekeket néha békében hagyni; ha a tanítók nem kergetnék őket; ha a szülők nem akarnák minden áron kényük-kedvükre terelni a gyermekek lelkében a gondolatokat és érzéseket, melyek pedig csupa titkok előttünk; (mert hiszen ugyan mennyi az, amit tudunk egymásról, gyermekeinkről, szüléinkről, szomszédainkról; és ki tudja, nem sokkal szebbek és szentebbek-e annak a fiúnak vagy leánykának a gondolatai, mint azé a világban elromlott, elfanyarodott egyéné, aki amazokat kormányozni akarja,); igen, mondom, ha szülők és tanítók egy kicsit többet hagynák a gyermekeket békén, bizony nem származnék belőle semmi baj, még ha egészen valamivel kisebb mennyiségű as in praesenti volna is az eredmény.

Szóval, Dobbin Vilmos ez egyszer teljesen megfeledkezett a világról és ott járt Szindbáddal, a hajóssal, a Gyémántvölgyben, vagy Ahmed herceggel és Peribanu tündérrel abban a gyönyörű barlangban, ahol a herceg a tündért megtalálta s a hova mi is mindnyájan el szeretnénk jutni; - mikor egyszerre csak éles sikoltás verte fel elmerültségéből, olyan hang, mintha egy kis fiú sírna; - s csakugyan, mikor föltekintett, azt látta, hogy Cuff éppen egy gyereket készült elverni.

Dobbin látta, hogy a gyerek éppen az volt, aki elkotyogta a fűszeres kocsi dolgát; de hát a Dobbin lelkében nem volt gyűlölködés, legalább a gyengék és kicsinyek ellen nem. - Hogy merted eltörni azt az üveget, kölyök? - kérdezte Cuff a fiútól, mialatt egy hatalmas sárga kemény labdaverővel hadonászott a feje fölött.

A kis fiúnak azt parancsolta volt ugyanis Cuff, hogy másszék át a játszótér falán, (ott, azon az ismert helyen, ahol a fal tetejéről az üvegcserép le volt szedve, a téglák közt pedig alkalmas mélyedések voltak vájva), aztán menjen futvást egy negyedmérföldnyire, ott vegyen egy meszely rumot hitelbe; játssza ki az igazgató kémeit s észrevétlenül másszék át ismét a falon. Eközben aztán az történt, hogy a gyerek lába megcsúszott, az üveg eltört, a rum kiömlött s a gyerek nadrágja is csúffá lett, így jelent meg küldője előtt, remegőn, bűnösen és mégis ártatlanul.

- Hogy merted eltörni azt az üveget? - kérdezte ismét Cuff. - Esetlen kölyök, vagy tán tolvaj inkább. Megittad a rumot és most azt állítod, hogy eltörött. Tartsd ide a kezedet!

Es e percben a tömör, kemény labdaverő súlyosan csattant le a gyerek tenyerébe. Tompa, kínos nyögés hangzott fel erre. Dobbin föltekintett. Peribanu tündér Ahmed herceggel együtt eltűnt a barlang mélyében; a griffmadár úgy elvitte Szindbádot, a hajóst, a Gyémántvölgyből, hogy nyoma se maradt; - és a becsületes Dobbin-gyerek előtt ott volt ismét a mindennapi élet: egy nagy, erős kamasz, aki ok nélkül üti a gyengébbet.

- Tartsd ide a másik kezedet is, hé! - ordított rá Cuff a gyerekre, kinek arcát a fájdalom már egészen eltorzította. Dobbin összeborzongott, aztán felállt s kiegyenesedett, abban a szűk, kinőtt ruhában.

- Nesze, te haszontalan kölyök, - kiáltott Cuff és erre a labda verő újra végigvágott a gyerek kezén. - (Kérem, hölgyeim, ne botránkozzanak meg; - minden fiú megtett ilyesmit a nyilvános iskolákban. Az önök fiai is megteszik majd, vagy velük teszi meg más.) - A labdaverő lecsapott tehát, Dobbin pedig felszökött helyéből.

Nem tudnám megmondani, mi oka volt erre Dobbinnak. Az ilyen kínzás a nyilvános iskolákban épp úgy engedélyezve van, mint Oroszországban a kancsuka. Az adott körülmények között nem is lenne gavalléros dolog kikelni ellene. Talán a Dobbin együgyű lelke a zsarnokság ellen lázadt fel; vagy talán rég szunnyadt már benne valami bosszúvágy; s szeretett volna megmérkőzni ezzel a zsarnokoskodó pompás fickóval, aki mindent magáénak mondhatott az iskolában: a dicsőséget, a hódolatot, az uralkodást; őt szolgálták a körülmények; neki szólt a zászlók lobogása, dobok pergése, őrsök tisztelgése. - De szóval, akármi indította is rá, elég az hozzá, hogy Dobbin talpra ugrott s így kiáltott: - Elég legyen, Cuff; ne bántsd azt a gyereket; különben…

- Különben mit? - kérdezte Cuff, határtalan elképedéssel. - Tartsd ide a kezedet, te gazfickó!

- Különben úgy elverlek, ahogy még el nem vertek életedben, - felelt Dobbin, Cuff szavainak első felére. A kis Osborne pedig könnyes szemmel és szepegve tekintett fel; ámulva és hitetlenül, mert nem értette, hogy került neki védelmezője ilyen hirtelen. Cuff elámulása sem volt kisebb ennél. Képzeljük el III. György királyunkat, mikor az északamerikai gyarmatok fellázadásáról hallott; vagy képzeljük a rettenthetetlen Góliátot, mikor a kis Dávid eléje toppant, hogy a viadalt követelje; - és akkor fogalmunk lesz arról, mit érezhetett Cuff Reginald úr e kihívásra.

- Iskola után, - szólalt meg aztán - minden bizonnyal! - S szavait olyan pillantással kísérte, mintha azt akarta volna mondani: - Csinálj végrendeletet s búcsúzzál el mindenkitől.

- Ahogy neked tetszik, - felelt Dobbin. - Osborne, te leszel a hátam mögött.

- Ha akarod, nem bánom, - felelt a kis Osborne, mert hát, ne tessék elfeledni, a papája fogatot tartott, s így a gyerek szégyellte egy kicsit, hogy ilyen védelmezője akadt.

Mikor a viadal ideje elérkezett, szinte röstellte elkiáltani, hogy: - Rajta, Fügés! - s nem is volt az egész tömegben még egy olyan fiú sem, aki ezt kiáltotta volna a két-három első összecsapás alatt. A birkózást tudományosan művelő Cuff arcán folyton ott játszott valami megvető mosolygás, s oly vidáman és könnyedén mozogva, mintha táncba készülne, egyik ütést a másik után mérte ellenfelére, s háromszor terítette a földre a szerencsétlen fiút. Mind a háromszor éljenzés harsant föl, s minden fiú büszke lett volna rá, hogy a győzőnek ő tartsa oda a térdét, hogy az, birkózási szokás szerint, egy kicsit megpihenjen.

- Hej, micsoda verést kapok én, amint ennek vége lesz, gondolta a kis Osborne, mialatt fölsegítette az ő emberét. - Jobb lenne, ha abba hagynád, - súgta Dobbinnak; - mindössze verésről van szó, és te tudod, Fügés, hogy már hozzá vagyok szokva. - De a Fügés-nek ekkor már minden tagja remegett; orrcimpája lüktetett a felindulástól; - félretolta tehát a gyereket, s negyedszer is belefogott a dologba.

Mivel jóformán fogalma sem volt arról, hogyan kell az ütéseket elhárítani, s Cuff pedig mind a három alkalommal a támadáson kezdte, anélkül, hogy ellenfelének időt engedett volna; most aztán azt határozta a Fügés, hogy de hiszen ez egyszer ő kezdi el; s mivel balog volt, hirtelen a balkarját kapta föl s öklét egész erejével zuhantatta oda a Cuff képébe; először a balszemét érte az ütés, aztán a gyönyörű római orrát.

Ez egyszer aztán a többiek nagy elképedésére, Cuffot terítette le az ütés.

- Pompás ütés, becsületemre, - kiáltott föl a kis Osborne a szakértő meggyőződésével, vállára ütve a maga emberének. - Add meg neki, így balkézzel, öregem.

No hiszen, dolgozott is a Fügés balkeze a viadal egész további folyamán. Mindegyik szakasz végeztével Cuff volt a földön. A hatodik összecsapásnál már jóformán ugyanannyi hang kiabálta azt, hogy: - Ne hagyd magad, Fügés! - mint azt, hogy: - Ne hagyd magad, Cuff! - A tizenkettedik összecsapásnál az utóbbi teljesen megfeküdte a porondot, s egészen elvesztette a lélekjelenlétét a védelemre és támadásra nézve egyaránt. A Fügés ellenben olyan nyugodt volt, mint egy quaker. Halvány arca, tűzben égő szeme s az erősen vérző mély vágás az alsó ajkán valami oly félelmes színezetet adott a fiúnak, hogy a tömeg legnagyobb része rémülettel nézte. Hanem a törhetetlen ellenfél ismét kiállt, ezúttal a tizenharmadik összecsapásra.

Ha volna tollam olyan, mint a véres háborúk történetíróinak, vagy a kakasviadalokról beszámoló sportlapok íróinak van, akkor talán tudnám képét adni e viadalnak. Olyan volt, mint a francia gárda utolsó kirohanása, (azaz, hogy olyan lett volna, csakhogy a waterlooi ütközet ekkor nem történt volt még meg), olyan volt ez, mint mikor Ney tábornok hadoszlopa feltörtetett a dombtetőre egy szuronyerdővel s húsz császári sassal; - és mint mikor erre visszafelelt a marhahúson nevelkedett, vaderejű brit sereg csatakiáltása, miközben lerohantak a hegyről, hogy az ellenséget ott fogadják kitárt karjukba egy halált hozó ölelésre, - vagyis, más szóval, Cuff közeledett ismét elszántan, de tántorogva, a fűszeres fia pedig megint csak azzal fogadta, hogy balöklével rettenetesen orron teremtette, mire az utolszor is lebukott.

- Azt hiszem, ez elég lesz neki! - szólt a Fügés, mikor ellenfele lezuhant, s csakugyan, mikor az esetleges új kiállás ideje elérkezett volna, Cuff Reginald úr nem bírt, vagy talán nem akart fölállni.

No hiszen, csaptak erre a fiúk olyan lármát, a Fügést éltetve, mintha bizony ezelőtt is mindig Dobbin lett volna a kedvelt hősük. Az egetverő éljenzés az igazgatót is kicsalta a dolgozószobájából. Amint odaért, természetesen, először is veréssel fenyegette a Dobbin-fiút, de Cuff, aki azalatt mégis magához tért egy kicsit, s a vért lemosta az arcáról, így szólt közbe: - Én voltam a hibás, uram, nem a Fügés, nem Dobbin. Bántottam egyet a kisebb fiúk közül, és megérdemeltem, amit kaptam. - S Cuff ezzel a nagylelkű beszéddel nemcsak a társát kímélte meg a veréstől, hanem a többi fiúk előtt való tekintélyét és kedveltségét is visszaszerezte, ami bizony majdnem ráment erre a viadalra.

A kis Osborne pedig a következőkben számolt be szüleinek az eseményről.

Richmond, márc. 18.

„Kedves mamám! Remélem, levelem mindnyájukat friss jó egészségben találja. Nagyon szeretném, ha mama küldene Nekem egy tortát és 5-t shillinget. Itt nálunk nagy birkózás történt Cuff & Dobbin között. Cuff volt, mint mama is tudja, az első az iskolában. Tizenháromszor mentek össze és Dobbin rútul elverte Cuffot. Így most Cuff már csak a második a fiúk közt. Az egésznek én voltam az oka. Cuff megvert engem, mert eltörtem egy üveg tejet és a Fügés ezt nem akarta tűrni.

Azért hívjuk Fügésnek, mert az apja fűszeres. - Dobbin et Rudge Temze utca City. - Azt hiszem, hogy mivel értem verekedett, most már mamáéknak az ő apjánál kellene venni a teát és cukrot. Cuff minden vasárnap hazamegy, de most nem mehet, mert az arcán 2-t kék folt van. Akkor mindig egy fehér póniló jön érte és egy bérruhás inas egy pejlovon. Nagyon szeretném, ha papa nekem is venne egy pónit és maradok

Engedelmes Fiuk

Osborne Sedley György

Ui. A kis Emmit tiszteltetem. Most egy kocsit vágok ki neki kártyapapirosból. Ne piskóta tortát küldjenek, kérem, hanem habosat.”

A diadal óta Dobbin tekintélye óriásivá növekedett s még a „Fügés” elnevezés is a legtiszteltebb és népszerűbb tréfás névvé vált az iskolában. - Hát hisz utóvégre nem az ő hibája, ha az apja fűszeres - mondta ki a kis Osborne, aki kis kora mellett is nagy tekintélynek örvendett; s épp ezért zajos helyesléssel fogadták a szavát. Egyszerre aljas dolognak kiáltották ki Dobbin gúnyolását, születésének kedvezőtlen körülményei miatt. Az előbbi gúnynév most kedveskedő névvé vált; s az árulkodó, alattomos segédtanító se áskálódott Dobbin ellen többé. S a megváltozott körülményekkel együtt kedvezően változott meg Dobbin egész egyénisége is. A tanulásban való haladása egyszerűen káprázatos volt. A hatalmas Cuff pedig, (no hiszen pirult is zavarában szegény Dobbin erre a leereszkedésre), segített neki a latinban; szünet alatt „átvette” vele a leckéket s diadalmasan ragadta ki a kis fiúk, a kezdők csoportjából, hogy a középső csoportba segítse át, még pedig itt is számottevő helyre. Fölfedezték azt is, hogy ha a klasszikus tárgyakban egy kicsit gyönge is, viszont a számtanban igen jó. A fiúk általános örömére a betűszámtanból Dobbin lett a harmadik, s a nyári vizsgálat után egy francia jutalom-könyvet is kapott. - Szegény anyja! Jaj, azt látni kellett volna, mert leírni úgy se lehet, micsoda örömben volt, mikor az igazgató átadta latin emléksoroktól „Gulielmo Dobbin”-nak Fénelon Télémaque-ját ezt a remek regényt. A fiúk mind egetverő tapsolást vittek végbe. Ki tartaná számon, hogy Dobbin hányszor botlott meg, hány lábra taposott rá, miközben visszament a helyére. Az apja meg, aki először érzett becsülést a fia iránt, ott, mindenki szemeláttára, két aranyat adott neki, aminek Dobbin aztán a legnagyobb részéből a fiúkat vendégelte meg. - A nyári szünet után pedig nagyos férfikabátban tért vissza az intézetbe.

Dobbin sokkal szerényebb gyerek volt, semhogy valaha is eszébe jutott volna, hogy talán mindezt a nagy változást a maga nagylelkű és férfias jellemének köszönheti; hanem e helyett, a gondolkozásnak valami sajátságos megtévelyedésével, mindezt a jó szerencsét egyedül a kis Osborne-nak tulajdonította, akinek ettől fogva olyan barátságot és szeretetet fogadott, amilyent csak gyermekek tudnak érezni; - olyan szeretetet, amilyenről a tündérmesékben olvasunk, például a bárdolatlan, kemény Orsón rajongó szeretetéről, legyőzője, a daliás ifjú Valentin iránt. Dobbin úgyszólván oda borult a kis Osborne elé és szerette, szerette. Már mielőtt így összehozta volna őket a sors, titokban akkor is bámulta a kis Osborne-t. Most pedig egyenesen a szolgája lett, hű kutyája, afféle Péntekje. Meg volt győződve, hogy Osborne-ban együtt van minden tökéletesség, s hogy ez a legszebb, legnemesebb fiú a világon. Megosztotta vele a zsebpénzét; lépten-nyomon vett neki színes plajbászt, festőképet, sárgacukrot, fütyülőt, tollkést és meséskönyvet, lovagok és rablók nagy tarka képeivel; - s nem egyben ott volt az ajánlat is, „tekintetes Osborne Sedley György úrnak, szerető barátja, Dobbin Vilmos.” György pedig mindezt igen nyájasan és kegyesen fogadta, mint olyant, ami az ő érdemét és felsőbbségét teljesen meg is illeti.

Úgyhogy mikor Osborne hadnagy úr a vauxhalli kirándulás napján átment a Russel térre, így szólt Sedleynéhez: - Remélem asszonyom, lesz hely a mi Dobbinunk számára. Megkértem, hogy jöjjön ide ebédre s aztán tartson velünk a kirándulásra nézve is. Dobbin Majdnem olyan szerény, mint Józsi.

- Szerénység, phű! - szólt közbe József, győzelmes tekintetet vetve Rebekára.

- De igazán; csakhogy te sokkal könnyedebb és kecsesebb vagy, Sedley, - folytatta Osborne nevetve. - Dobbinnal a Bedford-vendéglőben találkoztam, mikor téged kerestelek; elmondtam neki, hogy Emília kisasszony megérkezett és hogy ma estére mi a tervünk, s végre azt is, hogy Sedleyné ő nagysága már megbocsátott neki azért, hogy a gyerekbál alkalmával eltörte a puncsos medencét. Emlékszik még asszonyom? Hét évvel ezelőtt.

- Az ám, Flamingné karmazsinpiros selyemruhájára, - felelte a jólelkű Sedleyné. - De micsoda egy balogsüti, ügyetlen gyerek is volt az a Dobbin. És a nővérei sem sokkal könnyedebbek. Három volt ott közülük tegnap este az anyjukkal, Lady Dobbinnal Highburyban, ahol mi voltunk. Micsoda alakok, édes gyermekeim!

- De azt mondják, hogy Dobbin úr, a városi tanácsos, nagyon gazdag, - felelt Osborne tréfásan. - Nem gondolja, hogy az egyik leány jó parti lenne a számomra, asszonyom?

- Oh, maga bolondos! Szeretném tudni, kinek kellene maga. Evvel a sárga arccal!

- Az én arcomat találja sárgának? Csak várjon addig, míg Dobbint meglátja. Háromszor kapta meg a sárgalázt. Nassauban kétszer; egyszer meg St. Kitts-ben.

- Jó, jó, de nekünk a magáé is elég sárga. Nem igaz, Emmi? - amire aztán Emília csak pirult és mosolygott, s mikor lopva odapillantott Osborne hadnagy úr halvány, érdekes arcára s arra a gyönyörű selymes, göndör császárszakállra, melyet a fiatal ember maga is nagy bámulattal szokott nézegetni, Emília kis szíve tele volt azzal az érzéssel, hogy ilyen arc, ilyen hős nincs még egy király seregében, de az egész világon sem. - Én nem bánom, akármilyen is a Dobbin kapitány arcszíne, sem azt, hogy ügyetlen; én tudom, hogy előttem mindig rokonszenves lesz, - mondta Emília, kinél az ok erre persze az volt, hogy Dobbint úgy ismerte, mint György védelmezőjét és barátját.

- Dubbinnál kiválóbb, pompásabb fickó nincs az egész hadseregben, - szólt erre Osborne, - valamint jobb tiszt sincs, ha az az egy igaz is, hogy nem valami Adonis. - Ezt mondva, rettentő nagy gyerekséggel egyenesen belenézett a tükörbe; de ekkor egyszerre csak észrevette, hogy Rebeka szeme merőn reá van szegezve, amire aztán az arcába szállt a vér; Rebeka pedig azt gondolta magában; a ravasz kis kígyó: Ah, mon beau Monsieur, azt hiszem, hogy önnel is tisztában vagyok már.

Aznap este, mikor Emília, gyönyörű fehér muszlinban, mintegy fölfegyverkezve a vauxhalli hódításra, lefelé jött a lépcsőn s belépett a nappaliba, dalolva, mint a pacsirta s üdén, mint a rózsa, - a szobában egy magas, szögletes úr mozdult meg, hogy elébe jöjjön; nagy volt rajta minden, a keze, a lába, még a füle is, ami talán azért is tetszett nagynak, mert a fekete haj olyan nagyon rövidre volt körülötte nyírva. A vendég az akkori idők rosszízlésű katonai egyenruháját viselte, makkgombos kabátot, meg az úgynevezett pofoncsapott kalapot. Elébe ment Emíliának és elkövette a legesetlenebb meghajlást, amit ember valaha végbe vitt.

Ez pedig nem volt más, mint Dobbin Vilmos kapitány, a ...-ik gyalogezredből. Nemrég épült fel a sárgalázból; ezt Nyugat-Indiában kapta meg, a hova az ezredét a forgandó hadiszerencse küldte, mialatt sok vitéz társa egyre-másra aratta a dicsőséget Spanyolországban.

Mikor megérkezett az imént, a kopogása oly halk volt és szerény az utcaajtón, hogy a hölgyek, akik ott fenn öltöztek, nem is hallották, máskülönben Emília a világért sem lépett volna be énekelve. De mivel úgy történt, ahogy történt, a tiszta, üde kis hang egyenesen utat talált a kapitány szívébe, oda szállott, ott is maradt. Emília odanyújtotta kezét a kapitánynak; - mielőtt ez beletemette volna azt a kis kezet a magáéba, egy kicsit habozott s ezalatt elgondolta: - Istenem, hát lehetséges volna ez? Ez volna az a rózsaszínruhás kis leány, akire olyan jól emlékszem? Hiszen mintha csak tegnap lett volna, mikor feldöntöttem a puncsot; éppen nemsokára azután, hogy a kineveztetésem benn volt a Katonai Közlönyben! Ez volna az a kis leány, akiről György mondta, hogy a felesége lesz? Micsoda édes, viruló fiatal teremtés és micsoda kincset kap az a rossz fiú! - Dobbin hamarjában mindezt elgondolta, mielőtt Emília kis kezét megfogta s a kalapját szerencsésen a földre ejtette volna.

Élettörténetét azóta, hogy az iskolát elhagyta, egészen mostanáig, mikor ismét szerencsénk van hozzá, nem mondtuk el, de azért a szellemes olvasó részére talán annyi is elég lesz, a mennyit az előbbi lapon jeleztünk. Dobbin, az apa, a lenézett fűszeres, ma már Dobbin tanácsos úr volt, s ez a Dobbin tanácsos egyszersmind ezredese lett annak az önkéntes, szabad-csapatokból alakult könnyű lovassági ezrednek, a Cityben, amely égett a vágytól, hogy a francia betörés ellen védekezve, kitegyen magáért. Dobbin ezredes csapatai fölött, ahol az öreg Osborne maga csak jelentéktelen káplár volt, az uralkodó egyszer szemlét tartott s az ezredest rögtön lovagi címmel tüntette ki. Fia is a hadseregbe lépett s nemsokára a fiatal Osborne is követte. Együtt szolgáltak Nyugat-Indiában és Kanadában. Ezredük éppen most érkezett haza s a Dobbin és Osborne barátsága éppoly meleg volt és igaz ma is, mint mikor még az iskolába jártak.

Ez az érdemes társaság ült hát le Sedleyéknél az ebédhez. Az asztalnál aztán a háborúról beszéltek, Bonapartéról meg Wellington lordról és a Katonai Közlöny legutolsó számáról. E nagy napok alatt a közlöny minden számában volt valami diadalról szóló hír s a két fiatal ember, ki már amúgy is nagyon vágyott arra, hogy az ő nevük is ott legyen a díszes névsorban, most átkozta a sorsot, amiért ezredüknek távol kellett lennie a dicsőség színhelyétől. Sharp kisasszony egészen nekilelkesedett, az izgató beszédtárgyat hallva, Emília azonban reszketett s egész aléltság fogta el. Józsi elmondott néhányat a maga hajmeresztő tigris-vadászataiból, s adomáit a Cutler kisasszonyról, meg az ezredorvosról szólóval fejezte be; kínálta Rebekát erősen mindenből, és osztott is neki, magának pedig éppoly buzgón töltögetett.

Mikor a hölgyek fölkeltek az asztaltól, fölpattant ő is a szívet rabló gráciával nyitott előttük ajtót; mikor pedig visszatért az asztalhoz, egyik poharat a másik után töltötte meg vörösborral s hirtelen hajtotta föl, ideges gyorsasággal.

- Erősíti magát valamire, - súgta Dobbinnak Osborne, s végre megérkezett az óra is, a kocsis is, hogy a fiatalok indulhassanak Vauxhallba.

HATODIK FEJEZET
Vauxhall

Tudom, hogy az a dallam, amit furulyázok, ugyancsak szelíd, (noha, kérem, igazán jönnek majd hajmeresztő fejezetek is), s emlékeztetnem kell a nyájas olvasót arra, hogy hiszen most csak egy Russel téri bankár családjáról beszélünk, akik egészen úgy sétálnak, ebédelnek, vacsoráznak, beszélgetnek és udvarolnak, mint az a mindennapi éleiben szokás, anélkül, hogy szerelmük történetében a legcsekélyebb szenvedélyes, vagy csodás részlet is fordulna elő. A helyzet voltaképp mindössze ez: Osborne, aki Emíliába szerelmes, ebédre hívta egy régi barátját Vauxhallba; Sedley József Rebekát szereti. Vajon elveszi-e? Ez most a vitás tárgy.

Ugyanezt a tárgyat föl lehetne dolgozni előkelő, regényes és bohózatos modorban is. Tegyük, föl, hogy a történet színhelyét a nagyúri Grosvenor térre tettük volna át; ugye, hogy figyeltek volna akkor sokan! Ha azt vázolnánk, hogy Sedley József gróf volt az, aki beleszeretett egy leányba; és hogy Osborne gróf az, aki nőül akarja venni Lady Emíliát, a leány atyjának, a nemes hercegnek teljes jóváhagyásával; vagy ellenkezőleg, tegyük föl, hogy az előkelő osztály helyett történetünket egészen alacsony körbe helyeztük volna, azt mondva el, mi megy végbe a Sedleyék konyhájában; mennyire szerelmes volt a fekete Sambo a szakácsnéba, (mint ahogy valóban az is volt), s hogy verekedett össze miatta a kocsissal; hogyan kapták rajta a szenes-Syereket azon, hogy a kamrából ellopott egy ürülapockát; hogyan lépett föl Emília kisasszony szobaleánya, mikor kijelentette, hogy neki viaszgyertya kell a hálószobájába. Az ilyen események talán sokszor megnevettetnék az embert, s úgy tetszenének, hogy „igazán az életből vannak véve”. És ha pedig a hajmeresztőben, a borzalmasban telnék kedvünk, úgy is írhatnánk a dolgot, hogy az új szobaleány udvarlóját megtennénk betörőnek, aki beront bandájával a házba; Sambot ott gyilkolja meg ura lábánál, Emíliát pedig az ágyból ragadja ki, s úgy hurcolja el, hogy csak a harmadik kötetben bocsássa ismét szabadon; ily módon könnyű lett volna érdekfeszítő regényt teremtenünk, melynek lapjain az olvasó visszafojtott lélegzettel száguld végig. De, olvasóim, a világért se reméljenek ilyen regényes tárgyat, mert ez bizony egyszerű történet; meg kell tehát elégedniük a Vauxhallról szóló fejezettel, amely különben oly rövid, hogy alig is méltó a fejezet névre. S mégis fejezet, még pedig fontos. Vagy talán nincsenek mindenki életében olyan fejezetek, melyek alig látszanak valaminek s mégis nyomot hagynak egész későbbi életünk alakulásán.

Lépjünk be tehát magunk is a Russel téri társasággal együtt a kocsiba, hogy mielőbb a ligetben lehessünk. Józsi és Rebeka közt alig van hely a kis ülésen; a másiknak a közepén Osborne ül Dobbin és Emília között.

A kocsiban lévők mind meg voltak győződve arról, hogy Józsi ma kérdezi meg Rebekát, nem akarna-e Sedleyné lenni. Az otthon maradt szülök is belenyugodtak úgy ahogy, noha, - köztünk maradjon, - az öreg Sedley bizony olyasfélét érzett a fia iránt, ami a megvetéstől sem járt messze. Meg volt győződve, hogy József hiú, lusta, önző és elpuhult. Nem állhatta a fia divatbolond voltát; légből kapott, dicsekvő történeteit pedig kinevette. „Az én vagyonom fele is rá fog szállni, neki magának is van bőven, de azúrt tudom, hogy ha mi mind a ketten meghalnánk, meg a húga is ugyanaznap, Józsi azt mondaná, hogy: „Ejnye!”, aztán ugyanolyan jó étvággyal enné meg az ebédjét, mint máskor. Így aztán én bizony nem vergődöm miatta valami sokat. Vegye el azt, akit akar. Csak nekem ne fájjon miatta a fejem.”

Emília azonban, amint az az ő természetétől és bölcsességétől várható volt, valósággal rajongott a gondolatért. Egyszer-kétszer úgy esett, hogy Józsi már majd-majd, hogy el nem mondta neki azt, amit Emília nagy örömmel hallott volna, de azért a termetes ifjú végre se tudott nekifohászkodni, hogy elmondja, ami a lelkét nyomta, azért Emíliának csalódottan kellett látnia, hogy csak sóhajt egy retteneteset, aztán félrefordul.

Ez a rejtelem aztán Emília gyöngéd szívét örökös remegő izgalomban tartotta. Mivel Rebeka előtt nem merte a tárgyat érinteni, azzal kárpótolta magát, hogy Blenkinsopnét, a gazdasszonyt, vonta bele hosszú, bizalmas beszélgetésekbe. Ez aztán elejtett egy szót a dologról a szobaleány előtt, aki futólagosán a szakácsáénak említette meg; ez pedig viszont az összes boltosoknak elmondta, úgyhogy addigra már szép számmal voltak a Russel téren és környékén olyanok, akik József úr házasságát, mint teljesen bizonyosat emlegették.

Sedleyné véleménye természetesen az volt, hogy József lealázza magát, mert csak művész leányát veszi el. De a gazdasszony azt mondta rá, hogy: - No, uram Istenem, nagyságos asszony, hát hiszen mi is csak a fűszeresék voltunk, mielőtt Sedley úrhoz férjhez mentünk; meg Sedley úr maga is csak írnok volt a börzén, oszt összevéve se volt annyijuk, hogy kitett volna ötszáz fontot; most pedig van mit aprítani a tejbe. - Emília teljesen ezen a nézeten volt s lassanként a jólelkű Sedleyné is így kezdte a dolgot tekinteni.

Sedley úr maradt csak semleges. - Tegyen úgy, ahogy jónak látja; én ugyan bele nem ártom magamat. A leánynak nincs vagyona. De hát Sedleynének se volt annak idején. Jótermészetű és eszes leánynak látszik, s úgy lehet, még ráncba szedi Józsit. Még mindig jobb, kedvesem, mint egy szerecsen meny és féltucat mahagóni-színű unoka.

Szóval, úgy látszott, hogy Rebeka terveinek minden kedvez. Ebédhez menve, magától érthető dolog volt, hogy József karját fogadja el; ott ült mellette a hajtókocsi bakján, mikor József nagy pompában hajtotta almás-szürkéit; szóval, beszélni ugyan nem beszélt a házasságról senki, de azért mindenki tisztában volt azzal, hogy mi fog következni. Rebekának most már tehát csak a formaszerinti megkérésre volt szüksége és ah, mennyire érezte most Rebeka az anya hiányát. A jó, gyengéd anyáét, aki, - nos igen, aki helyette talán tíz perc alatt lebonyolítja az ügyet; kicsikarva a vallomást a szende és félénk ifjúból.

Így álltak a dolgok, mikor a kocsi a Westminster hídon robogott végig.

A társaság a királyi kerteknél akart megállapodni, s mikor József kilebbent a megreccsenő kocsiból, a tömeg harsány éljenzéssel fogadta; amire József zavartan pirult el, de csak még méltóságosabbra fújta föl magát, amint Rebekát karonfogva befelé indult. Emíliát persze György fogta karon s a leányka oly boldognak látszott, mint egy rózsabokor a napsugárban.

- Te, Dobbin, nézd csak, ugyan legyen gondod a shawlokra, mikre, öregem. Ugye, megteszed? - fordult György a kapitányhoz. Úgyhogy mikor György eltűnt Emíliával s Józsi is keresztül furakodott a tömegen a kapunál, szegény jó Dobbin nem vehetett a karjára mást, mint a shawlokat, no de legalább fizetni ű fizethetett belépődíjat az egész társaságért.

Szerényen ballagott mögöttük, mert nem akarta rontani senkinek a mulatságát. Józsival meg Rebekával nem törődött fikareznyit sem; hanem Emíliáról azt gondolta, hogy az még a pompás Osborne Györgyre is méltó s amint elnézte az előtte haladó szép párt, valami, szinte apai örömhöz hasonló érzés volt az, amivel a leányka szemmellátható boldogságában gyönyörködött. Talán az is eszébe jutott, hogy jobb volna neki is mást vinni a karján, mint a shawlokat, (a tömeg nevetett is itt-ott, a szálas, félszeg, fiatal katonatiszten, aki ilyen női holmikkal volt megrakodva), de hát Dobbin Vilmos sohase pazarolt sok időt holmi önző gondolatra, s ha György boldog és mulat, mi oka lenne neki akkor az elégedetlenségre. S az igazság az, hogy Dobbinra nézve bizony el volt veszve a kertnek minden gyönyörűsége; a száz meg száz extra lámpa, amelyek, mellesleg mondva, mindig égtek, a zenészek ott az aranykagyló-tetejű emelvényen, aztán az érzelmes és tréfás dalok éneklői, a kirándult nyárspolgárok meglehetősen esetlen, kóválygásszerű keringőzése, a kötéltáncosok, jósok, bohócok, az árnyas, sötét utak, melyeket az Isten is a szerelmeseknek teremtett, a söröskorsók a népiesebb tömegben, meg a páholyszerű vendéglői fülkék, ahol a boldog mulatók úgy tettek, mintha ennék a láthatatlanságig légies sonkaszeleteket.

Csak vitte, vitte Emília fehér kasmír-nyakkendőjét s mikor az egyik színpadról a Bonaparte ellen szóló gúnydalokat hallotta s utóbb dúdolni próbálta, azt vette észre, hogy nagy odaadással zümmögi magában azt a dalt, amelyet Emília énekelt a lépcsőn lefelé jövet

Erre aztán elnevette magát a kapitány, mert hát azt igazán rá nem lehetett volna fogni, hogy énekhangja is van.

Mivel a társaság tagjai kettenként tartoztak össze, természetesen fogadkoztak égre-földre, hogy egész este együtt maradnak, s nem tévesztik el egymást szem elől; tíz perc múlva azonban már elvált egymástól a két pár. Vauxhallban mindig elveszítették egymást a párok, de csak úgy, hogy vacsoránál azért bizonyára találkozzanak s elmondhassák, kivel mi történt ezalatt.

Hogy Osborne és Emília együttlétének mik voltak az eseményei, az titok. De azt az egyet bizonyosra vehetjük, hogy nagyon boldogok voltak; s mivel tizenöt éven keresztül igen gyakori eset volt, hogy kettesben voltak, azért ez a mai együttlét ily tekintetben nem volt előttük új és szokatlan.

De mikor Rebeka és az ő megtermett lovagja vetődtek el egy aránylag elhagyatottabb fasorba, ahol száz párnál alig lehetett több, akkor egyszerre mind a ketten érezték, hogy a helyzet igen szívre ható és válságos, s Rebeka azzal is tisztában volt, hogy „most vagy soha”. Az előbb még a Moszkvát ábrázoló panorámában voltak és mivel ott egy esetlen, durva kamasz rálépett Sharp kisasszony lábára, szegény leány halk sikoltással volt kénytelen visszafelé tántorodni, egyenest Sedley úr karjaiba. Ez a gyengéd kis mozzanat oly nagy mértékben emelte József hangulatát, hogy megint elmondott néhányat legkedveltebb indiai történeteiből, úgyhogy Rebeka most éppen hatodszor hallgatta végig.

- Óh, mennyire szeretném Indiát meglátni, - sóhajtott föl Rebeka.

- Szeretné? - szólt közbe József bódító kellemmel és gyöngédséggel, s bizonyára éppen azon volt, hogy ezt a kérdést egy másik, még gyöngédebb kérdéssel toldja meg, (mert kegyetlenül fújt és lihegett; a szíve pedig úgy vert ezalatt, hogy Rebeka, kinek a keze ott nyugodott József karján, a szívéhez közel, akár meg is számlálhatta volna az ütéseket), mikor, óh, borzasztó eset, megszólalt a tűzijáték kezdetét jelző csengettyű, amire aztán nagy lótás-futás állott be és a tolakodásban a szerelmeseknek is a nép áradatával kellett tartaniok.

Dobbin kapitány eleinte arra gondolt, hogy vacsoránál mégis csak csatlakoznia kellene hozzájuk, mert hát így egymagában mégis csak nagyon unalmas kezdett lenni a vauxhalli tobzódás; hanem mikor odaért az emelvényen levő elkerített fülkék elé, ahol amazok négyen már együtt voltak, elsétált bizony Dobbin kétszer is a páholyszerű fülkék sora előtt, de hát azoknak ugyan kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy Dobbin után nézelődjenek. Nem látták meg. Az asztalon négyre volt terítve, az összetartozó párok boldogan csevegtek s a jó Dobbin látta, hogy azoknak ő bizony úgy kiment az eszéből, mint a tavalyi hó.

- Itt csakis útban lennék, - mondta magában, miközben hamisan nézett végig a kis társaságon; jobb lesz, ha meglátogatom a remetét. Úgy is tett, elment abba a kis kunyhóba, ahol a ligetnek egyik látványossága, a remete lakott. Igaz, hogy egy kicsit amolyan kasírozott remete volt csak, s így Dobbin nem is találta ezt a mulatságot se valami fölvillanyozónak, mint ahogy csakugyan kevés öröm is van abban, sőt legényember számára talán a legsivárabb időtöltés az, - magamról tudom, - ha Vauxhallban egyedül kell lenni.

Amazok azonban boldogok voltak s élvezték a bizalmas, kedélyes társalgást. Józsi egyenesen elemében volt; fenséggel parancsolgatott a pincéreknek. A salátát ő vegyítette; ő húzta ki a pezsgősüveg dugóját, ő vágta föl a csirkét s ő ette és itta az oroszlánrészt az asztalon levőkből. Végre pedig kijelentette, hogy arrak-puncsnak is kell lenni és nem is tágított. Vauxhall! mulatság nem esik meg arrak-puncs nélkül, s Józsi csakugyan rendelkezett is: - Pincér, arrak-puncsot!

És ez a puncsos medence lesz az okozója a tovább történendőknek. És ugyan miért ne lehetne ez is csak úgy, mint más csekélység? Mi mindent okozott már egy üveg választóvíz; a szép Rosamunda halálát egy csésze kéksav idézte elő; Nagy Sándor vesztét egy kupa bor, vagy legalább is így mondja Lempriére. Ugyanígy ennek a puncsos medencének befolyása lett az összes főbb szereplők életére nézve, akik csak előfordulnak itt. Megérzett a hatása egész életük folyásán, noha a legtöbben közülük egy cseppnyit sem ízleltek belőle.

A hölgyek nem ittak, Osborne nem szerette, aminek a következménye az lett aztán hogy az egészet Józsi itta meg, s viszont ennek a következménye pedig az az eleinte csak meglepő, utóbb kínos nagy elevenség lett, mely olyan hangos beszédben s kacagásban nyilvánult, hogy a fülkét nemsokára körülállta a tömeg, gyötrelmes zavarba hozva a másik három vacsorázót. Mikor pedig Józsi arra vállalkozott önként, hogy „no, de most dalol egyet”, (a mit meg is cselekedett a borközi állapotban levők elernyedt, csaknem siránkozó, de igen magas hangján), akkor már jóformán többen hallgatták Józsit, mint a zenekart, sőt gúnyból tapsolták is.

- Bravó; halljuk a zsíros-bödönt! Hát táncolni nem tudna egyet? Milyen jó kötéltáncos-alak! - kiabáltak többen, a két leányt nagy rémületbe, Osborne-t pedig iszonyú haragba hozva.

- Józsi, az Isten szerelmére, keljünk föl és menjünk, - szólalt meg György, s a leányok sietve keltek föl.

- Ne menjen el, édes dra-dra dru-dru-drágám. - rikkantott Józsi, s mivel eddigre egy oroszlán bátorsága költözött belé, átkapta Sharp kisasszony derekát. A leány megijedt, de a kezét nem tudta kiszabadítani. Erre a kacaj ottkünn persze még harsogóbb lett. Józsi ivott, ömlengett és énekelt tovább, s poharát kecsesen emelve magasra, hívta a tömeget, hogy ha közülük bárki, vagy ha valamennyi mind bejön a páholyába, szívesen megosztja vele a puncsát.

Osborne-t már csak az Isten őrizte, hogy mérgében le nem ütött egy fényes csizmájú urat, aki, úgy látszott, élni akar a meghívással, úgyhogy a botrány már elkerülhetetlen volt, mikor egyszerre egy bizonyos Dobbin nevű úr toppant elő. - Félre innen, adta bolondjai! - mennydörgőit közéjük, s vállával taszigálta szét azt a néhányat, akik még el nem kotródtak a tiszti kalap és a hatalmas alak láttára. Aztán hirtelen a páholyba sietett.

- De az Istenért, Dobbin, hol maradtál? - kiáltott Osborne, lekapva a kapitány karjáról a fehér kasmír-shawlt, hogy Emíliát sietve beburkolja vele. - Segíts már te is valamit és legyen addig gondod Józsira, míg én a hölgyeket a kocsihoz kísérem.

Józsi azon volt, hogy fölemelkedjék, de Osborne egy ujjával visszalökte a székbe s ekkor a hadnagy elvezette a két leányt. Józsi csókokat dobált utánuk s csuklás közt kívánt nekik jó éjszakát. Majd Dobbin kapitány kezét ragadta meg s keserves sírás közben minden titkát kitálalta előtte. Elmondta szerelmét is Sharp kisasszony iránt; azt is tudja, hogy elrabolta a leány szívét, s hogy az majd meghal érte; tudja, hogy most keserűséget okozott neki; de elveszi még holnap; igen, most mindjárt fölveri álmából a canterburyi hercegérseket Lambethben; föl ő! és készletben tartja; akármi legyen, ha nem úgy tesz; - amire aztán Dobbin ravaszul azt mondta, hogy bizony jó lesz, ha sietnek az érseki palotába; s mikor így aztán sikerült Józsefet valahogy kiásnia a páholyból, kocsiba tette, amely végre odaszállította a lakása elé.

Osborne szerencsésen Hazavitte a leányokat, s mikor a kapujuk becsukódott s Osborne keresztülment a Russel téren, miért, miért nem, de olyan nevetésbe tört ki, hogy a rendőr utána nézett. Emília ezalatt roppantál elkedvetlenedve, szinte bűnbánóan nézett barátnőjére; fölmenve a lépcsőn, némán csókolta meg s aztán aludni ment minden szó nélkül.

- Holnap bizonyosan megkér, - gondolta Rebeka; - négy ízben nevezett édes drágájának; s kezemet Emília jelenlétében is szorongatta. Igen, bizonyos, hogy holnap szólni fog. - Emília ugyanígy gondolkozott. S merem állítani, hogy már azt is elképzelte, milyen ruhát fog viselni Józsi esküvőjén, mint nyoszolyóleány; mit fog ajándékul adni kedves kis sógornőjének; azután eszébe jutott talán egy később következő szertartás is, melyben meg majd ő maga játssza a főszerepet.

Óh, tapasztalatlan ifjú lelkek! Mily kevéssé ismeritek ti az arrak-puncs hatását. Mi a forró puncs sustorgása ahhoz a forrósághoz és sustorgáshoz, amit másnap a fejében érez az ember. Tanúképp hívok föl minden embert, van-e fejfájás különb annál, amit a vauxhalli puncs révén lehet szerezni? Húsz esztendő távollétének ködén keresztül is emlékszem arra, amilyent én kaptam, két borospohárnyi után; - két borospohár volt az egész, úri becsületszavamra, csak annyi! és József, akinek májbaja is volt, megivott legalább két iccét ebből a pokoli folyadékból.

Az a reggel, melyet Rebeka, mint szerencséjének földerülő hajnalát köszöntött, az a reggel, mondom, Józsit oly kínok közt találta nyögve, hogy annak leírására toll nem vállalkozhat. Ezidőben a szódavizet nem ismerték és így - hihető-e? - a gyönge sör volt elismerve, mint egyedüli ellenszere az előtte való esti poharazásoknak. Ez a szelíd ital állt az asztalon most is s György így találta Boggley Wollah adótanácsosát szobája pamlagján fetrengve s föl-följajdulva. Dobbin már ott volt s jólelkűen ápolta a szenvedőt. A két katonatiszt előbb a megviselt bacchánsra vetett egy pillantást, aztán egymásra kacsintottak s a leghallatlanabb arcokat vágták egyetértve.

Sedley komornyikja, - már pedig ez az ünnepélyes és hibátlan modorú úriember mindig egy temetési vállalkozó komoly némaságával járt-kelt, - ma alig bírta az arcizmait rendre parancsolni, ha boldogtalan gazdájára tekintett.

- Sedley úr rendkívül heves volt tegnap este, hadnagy úr, - súgta bizalmasan Györgynek. - Még a lépcsőn, a kocsissal is ki akart kezdeni. A kapitány úr hozta föl a karjában, mint egy pólyásbabát. - Egy pillanatra mosolyféle cikázott át Brush úr arcán, de vonásai csakhamar visszasimultak a szokott megkövült nyugalomba, mikor az ajtót kitárva jelentette: - Osborne úr.

- Jó reggelt Sedley, hogy vagy, - kérdezte a huncut hadnagy, áldozatára tekintve. - Remélem, kezed-lábad töretlen. Odalenn egy kékre vert arcú, bekötözött fejű kocsis esküdözik, hogy nem nyugszik, míg törvény elé nem viszi a dolgot.

- Mi, - miféle törvény? - szólalt meg a pamlagról egy síri hang.

- Igen, igen, a törvény elé, mert úgy megraktad. Nem igaz, Dobbin? Barátom, hisz úgy hullottak az ütéseid, mintha Molyneux maga verekedett volna. A rendőr is mondta, hogy még olyat nem látott.

- Szent igaz, hogy ölre mentél a kocsissal, - bizonyította Dobbin, - és nem akartad hagyni magadat.

- Hát az a fehérkabátos fickó ott Vauxhallban! Annak adtad meg még csak igazán. Hogy sikoltoztak a nők. Szavamra, barátom, élvezet volt téged látni. Azt hittem, hogy bennetek civilekben nem sok a mersz; hanem tegnap óta... no, szóval, Józsi, én nem állok ki veled, poharazás után!

- Igen, ha egyszer fölingerelnek, félelmes vagyok, - kiáltott föl József, de ugyanekkor oly siralmas s mégis nevetséges arcot vágott, hogy erre aztán a kapitányt is cserben hagyta a komolysága s Osborne-nal együtt olyan kacagásba törtek ki, hogy csakúgy hangzott tőle a szoba.

Osborne tovább is élt a nyert előnnyel. Már előbb is forgatta elméjében a Józsi és Rebeka házasságának kérdését s nem volt Ínyére, hogy annak a családnak egy tagja, a hova most ő, Osborne hadnagy, beleházasodik, ennyire rangon alul nősüljön, egy ilyen kis nevetlen senkit, egy ilyen fölkapaszkodott nevelőnőt véve el. - Most is látlak, hogy verekedtél, te rettentő ember, - folytatta Osborne, - te, tudod-e, hogy állni is alig tudtál; mindenki kacagott köröskörül, csak te sírtál. Elérzékenyedtél egészen. Hát arra emlékszel-e, mit énekeltél?

- Én? Énekeltem?

- Bizony. Valami igen megható dalt és utána galambodnak, drága kincsednek nevezted Rózát, vág Rebekát, vagy mi is a neve Emília kis barátnőjének? - S ezzel az istentelen gyerek megfogta Dobbin kezét s eljátszotta utánozva a tegnap esti jelenetet, az eredeti előadó rémületére s a jólelkű Dobbin kérése ellenére, hogy legyen már könyörülettel.

- Ugyan minek szánakoztam volna rajta? - mondta később Osborne Dobbinnak az utcán, mikor távoztak, Sedleyt az orvosa gondjaira bízva. - Mi a manót képzel ez magáról, hogy olyan pártfogólag viselkedik s azért mégis nevetség tárgyává tesz mindnyájunkat nyilvános helyen. Ki ez a kis iskolás leány, aki udvarol neki és úgy rajta van, hogy befonja? Az ördögbe is, nélküle is elég alanti már a család. Nagyon derék dolog nevelőnőnek lenni, de már sógornémnak csak úri leányt akarok. Én is szabadelvű ember vagyok, de a kellő büszkeségem nekem is megvan és tudom, hova tartozom; tudja meg a lány is. Erre a hetvenkedő indiai nábobra is gondom lesz, hogy ne csináljon magából még nagyobb bolondot, mint amilyen most. Azért mondtam neki, hogy vigyázzon magára, mert megesik, hogy a leány indít ellene pört.

- Te tudod, mi lesz a helyes dolog, - mondta erre Dobbin, noha nem valami mély meggyőződéssel. - Te mindig nagy arisztokrata voltál s a családod egyike a legrégibbeknek, de...

- Gyere föl a lányokhoz s udvarolj Sharp kisasszonynak magad, - szakította félbe barátját Osborne, de Dobbin nem akart ma vele menni. György azonban indult s a ház közelébe érve, látta, hogy a Sedley-ház két különböző emeletén két ablakból egy-egy leányfej néz ki az utcára.

Emília ugyanis a szalon erkélyablakából nézett ki, arrafelé szögezve tekintetét a tér szemben levő oldalán, ahol Osborne hadnagy úr lakott, erre várva, Rebeka pedig a maga kis hálószobája ablakából nézegetett ki, hogy mikor pillanthatja már meg Józsefet.

- „S vár, vár a leány az óratoronyban, de senki nem jő, nem közéig” - szavalta Osborne nevetve Emíliának, Rebekára célozva, aztán elmondta, nagy nevetés közt, hogy szegény Józsefet hogyan találta.

- Igazán György, szívtelenség magától, hogy így nevet, - szólt Emília boldogtalan arccal, de György nem hagyta abba s mikor Rebeka lejött, évődni kezdett vele, hogy milyen hatása volt az ő bájainak a szegény civilre.

- Oh, csak látta volna ma reggel, Sharp kisasszony, a virágos hálóköntösében, hogy jajgatott a pamlagon fetrengve; - hát még mikor a doktor parancsára kiöltötte a nyelvét.

- Kicsoda? - kérdezte Rebeka.

- Kicsoda? Óh! Hát persze, hogy Dobbin kapitány, akihez, mellesleg mondva, olyan udvariasak voltunk tegnap mindnyájan.

- Igazán nagyon figyelmetlenek voltunk, - szólt Emília mélyen elpirulva. - Én - igazán megfeledkeztem róla.

- Hisz nem gondolhat valaki mindig Dobbinra, Emília, ugye Sharp kisasszony?

- Kivéve azt a percet, mikor feldöntött egy pohár bort ebédnél, máskor sohasem szenteltem Dobbin kapitány létezésének egy árva gondolatot sem.

- Jól van, megmondom neki, - felelt György s Rebeka egyszerre valami gyanakodással s ellenséges érzéssel nézte a fiatal tisztet, amit ez nem sejtett. - Úgy, hát azt hiszi ez az ember, hogy ő fog belőlem csúfot űzni? - gondolta Rebeka. - Talán József előtt is gúnyolódva beszélt rólam? Hátha elriasztotta? Hátha el sem jön? E gondolatra szinte elsötétedett szeme előtt a világ s szíve hevesen kezdett dobogni.

- Ön mindig gúnyt űz belőlem, - szólalt meg a legártatlanabb mosollyal. - De hát jó, gúnyolódjék csak, hisz nekem nincs, aki megvédelmezzen. - S mikor ezt mondta, fölkelt s kiment a szobából. Osborne György érezte - kivált mikor még Emília szemrehányó pillantását is látta, hogy nem volt nagyon férfias és nemes dolog egy szegény, védtelen teremtés sértegetése. De aztán így kezdte: - Édes jó Emíliám, maga nagyon is szíves, nagyon is jó. Maga nem ismeri a világot. De én ismerem. S jó lesz, ha a barátnője is tisztában lesz a saját maga helyzetével.

- Nem hiszi, hogy Józsi meg...

- Szavamra, édes Emíliám, nem tudom. Lehet, hogy igen, de az is lehet, hogy nem. Csak azt tudom, hogy ez a hiú és hóbortos Józsi az este nagyon kínos helyzetbe hozott egy édes kis leányt. Jaj, emlékszik még? Dru-dru-drá-drágám? - Amint ez eszébe jutott Györgynek, persze, hogy megint csak kacagott s végre Emília is kénytelen volt együtt nevetni vele.

Józsi egész nap nem mutatkozott. De Emília nem csüggedt, mert a kis ravasz átküldött egy fiút Józsefhez valami megígért könyvért, meg azért is, hogy megtudják, hogy van. A komornyik aztán azt az üzenetet hozta ki a fiúnak, hogy ura rosszul van, fekszik s az orvos éppen most van nála. Emília ekkor aztán a holnapban kezdett reményleni, de szólni nem mert róla Rebekának s ez szintén mélyen hallgatott.

Másnap, mikor a két leány a pamlagon ülve úgy tett mintha varrna vagy olvasna, Sambo lépett be szokott lebilincselő vigyorgásával, hóna alatt egy csomagot, egy tálcán levelet hozva. - Levél József úrtól, kisasszony, - mondta.

Oh, hogy reszketett szegény Emília, mikor fölbontotta a levelet.

Ezt olvasta:

„Kedves Emíliám, itt küldöm az Erdei árvá-t. Tegnap oly rosszul voltam, hogy nem jöhettem. Ma Cheltenhambe utazom. Kérlek, ments ki, ha tudsz, szeretetreméltó barátnőd előtt Vauxhallban tanúsított viselkedésemért s kérd, hogy felejtsen el minden szót, amit csak mondtam, mikor az a szerencsétlen vacsora úgy fölizgatott. Mihelyt teljesen fölépülök, mert az egészségem nagyon meg van rendülve, azonnal Skóciába megyek néhány hónapra.

Szerető bátyád
Sedley József”

Ez tehát a halálos ítélet. Vége mindennek. Emília nem mert ránézni Rebeka sápadt arcára és égő szemére, csak odatette ölébe a levelet, aztán kiment, föl a hálószobájába és ott zokogott sokáig, keservesen.

A gazdasszony utána ment, hogy megkérdezze, mi baj és vigasztalja; Emília erre aztán a Blenkinsopné keblén zokogott tovább s jelentékenyen könnyültnek érezte a szívét. - Sohse vegye szívére, kisasszony! Szőni nem szótam, mert hát minek szótam vóna, hanem ami igaz, az igaz; a hányán vagyunk, egyikünk sem szívelhette a vendég kisasszonyt tovább, mint a legelső pár napban. Én magam láttam, evvel a két szememmel, mikor a nagyságos asszony leveleit olvasta. A szobalány meg azt mondja, hogy unos-untalan a kisasszony ékszeres skatulyája meg a fiókjai körül kotorász; meg mindenkinek a szekrényébe belenéz; - aszondja, hogy süllyedjen el, ha nem igaz, hogy a kisasszony fehér selyemszalagját is ő tette el.

- Én adtam neki, én adtam neki!

De a gazdasszonyt ez sem ingatta meg véleményében s mondta is a szobaleánynak: - Hej, tudja, Ágnes, nem adok én ezekre a nevelőnő félékre ennyit se, la! Adják a nagy dámát, amint fölkaptak az uborkafára, pedig hát semmivel sincs több bérük, mint magának vagy nekem.

Most aztán az egész háznép előtt tisztán állott az, (szegény Emíliát kivéve), hogy Rebekának mennie kellene s abban is egyetértett mindenki, (ismét csak a fenti kivétellel), hogy annál jobb lesz, minél hamarabb történik a távozás. A szegény kislány ennek hallatára fölforgatta, átkutatta minden fiókját, szekrényét, skatulyáját, hogy ruhái, csipkéi, szalagjai, kötényei, selyemharisnyái közül ezt meg azt, meg amazt még összeszedje Rebeka számára. S mivel hazajövetelekor édes apja azt ígérte volt, hogy annyi darab aranyat fog neki adni, a hány esztendős most Emília, odament hát hozzá s arra kérte, hogy adja oda most azt a pénzt Rebekának, akinek nagy szüksége lesz rá, míg hiszen lám, neki magának semmi sem kell.

Még Györgyöt is megsarcolta Emília, s mivel nála bőkezűbb nem volt a tisztek közt sem, minden ellenkezés nélkül ment el az elegáns Bond Street-be, s megvette ott a legszebb kalapot és selyem kabátkát, amit pénzen csak szerezni lehetett.

- Ez György ajándéka, édes Rebekám, - mondta Emília, boldogan adva át a nagy dobozt. Milyen jó ízlése van! Györgyhöz igazán senki se fogható.

- Senki, - felelt Rebeka. - Ha tudná, milyen hálás vagyok iránta. - Ezalatt magában pedig arra gondolt, hogy György volt az, aki az ő férjhez menési terveit tönkretette s érdeme szerint szerette is érte.

Rebeka nagy lelkierővel folytatta úti készületeit; a jó kis Emília összes ajándékait pedig mind elfogadta; éppen csak az illem kívánta tartamú szabadkozást és habozást vetve eleinte gátúl. Sedleynének is természetesen örök hálát fogadott, de azért túlságosan nem volt terhére a jó asszonynak, s ez maga is némileg zavartan kerülte Rebekát. - Az öreg úrnak kezet csókolt, mikor ez átadta neki Emília kérésére a pénzt. Engedelmet kért Sedleytől, hogy úgy tekinthesse tovább is, mint jótevő barátját és védelmezőjét. Mindezt oly meghatóan cselekedte, hogy az öreg úr már-már azon volt, hogy még húsz fontra szóló bankutalványt adjon át neki, de aztán mégis uralkodott az érzelmein és nem tette: a kocsija már amúgy is várt reá, hogy a főpolgármester ebédjére vigye s azért Sedley így búcsúzott el: - Isten áldja meg kedvesem; ha a városba jön, jöjjön csak mindig bizalommal hozzánk. - Jakab, hajtson a Mansion House-hoz!

Legutoljára következett az Emíliától való válás. Ezt a képet födje sűrű fátyol! Végre lezajlott az a jelenet is, melyben az egyik tökéletesen őszinte volt, a másik meg tökéletesen játszott; - megtörténtek az ölelkezések, a csókok, az egymásra borúlások, a könnyek; előkerült az illatos üveg, a zsebkendő; - s így aztán valahogyan Emília és Rebeka is elváltak egymástól, miközben az utóbbi esküdött, hogy barátnőjét örökké, örökké szeretni fogja.

HETEDIK FEJEZET
A Queen’s Crawley-i Crawleyek

Az Udvari Vezérkönyv névsorában, a C-vel kezdődő nevek között 18-ban a legtiszteltebbek egyike volt ez a név: Báró Crawley Pitt, lakása: London, Great Gount Street és Queen’s Crawley, Hampshire grófság. Ez a név évek hosszú során át az Alsó-ház névsorában is szerepelt, mint a kerület egyik képviselője; míg a másik helyet egymásután egész sereg név töltötte be fölváltva. A Queen’s Crawley-i község eredetéről azt mondják, hogy Erzsébet királynő egyszer, számtalan díszmenetei közül az egyiknek folyamán Crawleyban állapodott meg reggelizni. Itt rendkívül megízlett neki valami pompás hampshire-i sör, s ezt a sört az akkori földesúr nyújtotta át neki, egy jól ápolt szakállú, formás lábszárú délceg férfi, amire Erzsébet aztán menten megadta az azelőtt jelentéktelen kis helynek a parlamenti képviselet jogát, még pedig úgy, hogy két tagot küldhessenek s a hely e naptól fogva fölvette a Queen’s Crawley nevet. Persze, amint az idők múltak, Queen’s Crawley-n is érezhetőve vált a birodalmak, városok, helységek lassú jellegváltoztatása, - nemcsak, hogy oly ismert és népszerű hely nem volt többé, mint a királyné idejében, hanem mint helységre és kerületre közigazgatási tekintetben azt is mondták, hogy „rothadt”, amire azonban Pitt báró azt mondta a maga választékos modorában, hogy: „Rothadt? Hát még mi az Isten nyilát! Hogy is ne! Meghoz biz az nekem évi ezerötszáz fontot, addig pedig nincs baj!”...

A mostani feje a családnak, Crawley báró, keresztnevén Pitt (a nagy államférfi tiszteletére viselte ezt a nevet), Crawley Walpole-nak volt a fia, annak, aki a bárói címet kapta volt. II. György udvarában a Zsineg és Pecsétviasz Osztályban volt főhivatalnok s így, (talán a ragasztási foglalkozás folytán kapott rá) holmi, enyves kézre valló üzelmek derűitek ki róla, ami az időtájt sok becsületes úri emberre bizonyosodott rá; - ez a Walpole pedig Crawley Churchill Jánosnak volt a fia, Anna királynő egyik híres vezérének. A családfa (amely ott függ Queen’s Crawley-ban) emlegeti még a Stuart Károly dupla keresztnéven ismert Crawleyt, az I. Jakab idejében élt báró fiát; és végre az Erzsébet királynő Crawleyját, akit páncélban, kétágú szakállal ábrázol a családfa. A szokáshoz híven, neki is a mellényéből nő ki egy fa, s a fönnemlített nevek ennek egy-egy ágára vannak fölírva. - A Pitt báró nevéhez közel van testvéröccsének, nagytiszteletű Crawley Bute-nak a neve, (ennek a keresztneve azért Bute, mert akkor született, mikor a nagy Pitt kegyvesztett volt és mások kerültek a fölszínre) a Crawley és Snailby egyházkerület papja; - valamint ott van még igen sok férfi és női családtag neve.

A mi Pitt bárónk első felesége Lord Binkie leánya volt, Grizelda; Dundas úr unokanővére. - Grizeldának két fia volt, az idősebbik szintén Pitt volt, mint az atyja, de a nevet nem ennek, hanem szintén az égtől küldött nagy miniszternek tiszteletére kapta. A második fiú neve Rawdon lett. Évekkel azután, hogy Grizelda meghalt, Pitt báró megházasodott másodszor is, ezúttal egy mudbury-i polgárembernek, Dawson úrnak Róza leányát véve el. A második asszonynak két leánya volt s ezek kedvéért akart a báró nevelőnőt venni a házhoz. Ez a nevelőnő nem volt más, mint Sharp Rebeka. Rájövünk nemsokára, hogy ez a kisasszony tehát igen nagyúri világba fog kerülni, elhagyva azt a szerény kört, melyben a Russel téren mozgott.

Az a rendelet, mely fölszólította, hogy most már kezdje meg a működést, egy régi, használt borítékra volt írva s így hangzott - a nem bizalmas, hanem felsőbbséges harmadik személyben fogalmazva:

„Crawley Pitt báró ászt akarja tudatni Sharp kisasszonnyal, hogy kedden gyűljön ide cókmókustól, mer, hogy mán indúni köll innen hónap koránn.

Great Gaunt Street.”

Rebeka még sohase látót: egy birodalmi bárót színről-színre. Mikor tehát Emíliától elbúcsúzott, az aranyakat pedig megszámlálta és a könnyeket is letörölte (amely műveletet sikerült neki azonnal végrehajtania, mihelyt a kocsi befordult a sarkon), azon kezdte törni a fejét, hogy milyen is lehet egy báró. - Vajon van-e neki gyémántos csillagja? Vagy, hadd lám csak, talán ilyen csak a grófoknak lehet? De az bizonyos, hogy gyönyörűen lesz öltözve udvari ruhába, csipkés mellfodorral, hajporos parókával, mint a színpadi nagyurak. „Azt hiszem, nagyon gőgös lesz, megvetőleg fog velem bánni, de hát ezt is el kell viselnem, mert legalább mégis úri nép között leszek, nem pedig ilyen közönséges kereskedő, polgárnépséggel.” - Ez a Russel téri baráti körnek szólt. S azzal a keserűséggel kezdett róluk gondolkozni, amilyennek egy hasonló kitörését a rókáról és szőlőről való mese magyarázza meg.

A Qaunt térről a Gaunt utcába fordult be a kocsi s ott állt meg egy magas, mogorva külsejű ház előtt. Ettől jobbra-balra szakasztott ilyen mogorva házak állottak, s mint az már szokás, minden kivételt kizáró egyformasággal, itt is föl volt téve a középső ablak fölé a gyászcímer, ami a Gaunt utcában olyan gyakori látvány, mintha csak a halál örökké ott lebegne e komor utca fölött. Pitt báró házában az első emeleti ablakok csukva voltak; a földszintiek, vagyis az „ebédlősor” ablakai részben nyitva álltak; a függönyök mindenütt betakarva, rájuk tűzködött régi újságpapirossal.