Galit Atlas

Érzelmi örökség

Hogyan oldjuk fel
a transzgenerációs traumákat?

részlet

A fordítás alapja:
EMOTIONAL INHERITANCE:
A Therapist, Her Patients, and the Legacy of Trauma

Copyright © 2022 Galit Atlas, PhD
This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Fordította: © Ballai Mária, 2022

Szerkesztette: Kugler Judit
Borítóterv: Oláh Gábor

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Hungler Tímea
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 303 4

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Lewis Aron emlékére

Abban az időben nem mondják többé,

hogy az apák ettek egrest,

és a fiak foga vásott el tőle.

Jer. 31:29

Tartalom

Nyomok a lélekben

I. rész: Nagyszüleink – Örökölt trauma a korábbi nemzedékekben

1. Élet és halál a szerelmi viszonyokban

2. Nyelvzavar

3. Szex, öngyilkosság és a gyász rejtélye

4. A trauma radioaktivitása

II. rész: Szüleink – Mások titkai

5. Szellemekké váló titkok

6. Nem kívánt gyermekek

7. Szabad sírni

8. Halott testvérek

III. rész: Mi magunk – A körforgás megtörése

9. A bánat íze

10. Az erőszak körforgása

11. Számvetés nélkül

Kinyílik egy ajtó

Köszönetnyilvánítás

A szerző

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Nyomok a lélekben

Minden család múltja magában hordoz valamiféle traumát. A családok minden traumát egyedi módon őriznek meg, és ezek a traumák érzelmi nyomot hagynak azokban is, akik még meg sem születtek.

Az elmúlt évtizedben a modern pszichoanalízisnek és az empirikus kutatásoknak köszönhetően gazdagabbá vált az epigenetika és az örökölt trauma szakirodalma. A szakemberek azt vizsgálják, hogyan öröklődik át egy trauma egyik nemzedékről a másikra, hogy aztán a sajátunkként dédelgessük testben és lélekben egyaránt. A trauma nemzedékek közötti átadásának tanulmányozása során a klinikusok arra keresik a választ, miként válik a felmenőink traumája a saját érzelmi örökségünkké, milyen nyomot hagy bennünk és a következő nemzedékekben.

Az Érzelmi örökség olyan elhallgattatott élményekről szól, amelyek nemcsak hozzánk, hanem a szüleinkhez, a nagyszüleinkhez és a dédszüleinkhez is tartoznak, és bemutatja, milyen hatással vannak ezek az élmények az életünkre. Gyakran éppen ezek a titkok akadályoznak minket abban, hogy kiteljesítsük önmagunkat. Befolyásolják a lelki és testi egészségünket, miattuk tátong szakadék aközött, amit szeretnénk, és amit képesek vagyunk elérni, és szellemekként kísértenek minket. Ez a könyv rávilágít a múltat, a jelent és a jövőt összekapcsoló kötelékekre, és felteszi a kérdést: hogyan lépjünk tovább?

A testvéreim és én nagyon korán megtanultuk felismerni, miről nem szabad beszélni. Soha nem tettünk fel kérdéseket a halálról. Próbáltunk említést sem tenni a szexualitásról. Rájöttünk, jobb, ha nem vagyunk túlságosan szomorúak, dühösek vagy csalódottak, és semmiképp nem lehetünk a kelleténél hangosabbak. A szüleim nem terheltek minket boldogtalansággal: a derűlátásban hittek. A saját gyerekkorukról csoda szép időszakként meséltek, szó sem esett traumáról, nincstelenségről, a rasszizmus és a bevándorlás fájdalmáról.

A szüleim mindketten kisgyerekek voltak, amikor a szüleik mindent hátrahagyva bevándoroltak Izraelbe. Apám családja Iránból, anyámé Szíriából érkezett. Mindketten hat testvérrel nőttek fel, szegénynegyedekben éltek, és nemcsak a pénztelenséggel kellett megküzdeniük, hanem számos előítélettel is, hiszen egy olyan etnikai csoporthoz tartoztak, amelyet az 1950-es évek Izraeljében alacsonyabb rendűnek tartottak.

Tudtam, hogy apámnak volt két nővére, akik még az ő születése előtt, két-három éves korukban megbetegedtek, majd meghaltak. Kisgyermek korában apám maga is átesett egy súlyos betegségen, amibe majdnem belehalt. Az apja, azaz a nagyapám születése óta vak volt, ezért apámnak el kellett kísérnie dolgozni: újságot árultak az utcán. Már gyerekkoromban is tudtam, hogy apám nem járt iskolába, és hétéves kora óta dolgozott, hogy segítsen eltartani a családját. Ő tanított meg a kemény munkára, és nagyon vágyott arra, hogy olyan oktatásban részesüljek, amilyet ő nem engedhetett meg magának.

Apámhoz hasonlóan anyámat is majdnem elvitte egy csecsemőkori betegség. Tízéves volt, amikor elvesztette a legidősebb bátyját: ez a haláleset az egész család számára hatalmas traumát jelentett. Anyám nem sok mindenre emlékszik a gyermekkorából, ezért én sem tudok erről sokat. Nem tudom, felismerték-e valaha a szüleim, mennyire hasonló az életútjuk, és hogyan alkotott köztük láthatatlan köteléket a betegség, a szegénység, a korai veszteség és a szégyen.

Akárcsak sok más család, a miénk is összejátszott, és arra a kimondatlan egyezségre jutott, hogy hallgatással lehet a legeredményesebben eltörölni a kellemetlen múltat. Akkoriban úgy tartották, hogy amire nem emlékszünk, az nem is fáj. De mi van akkor, ha mindaz, amire nem emlékszünk, valójában mégiscsak velünk maradt, hiába a sok erőfeszítés?

Első gyermek voltam, és a traumatikus múlt tovább élt a testemben. Háború sújtotta országban nőttünk fel, ezért mi, gyerekek sokszor féltünk, de nem voltunk igazán tudatában annak, hogy a holokauszt árnyékában nevelkedünk, és hogy az erőszak, a veszteség és a vég nélküli gyász a nemzeti örökségünk.

Mindössze kétéves voltam, amikor kirobbant a jom kippuri háború, Izrael ötödik háborúja az 1948-as államalapítás óta. A húgom az első támadás napján jött világra. Az összes férfit, így apámat is behívták fegyveres szolgálatra. Anyám egy szomszédra bízott, majd bement egyedül a kórházba, hogy megszülje a testvéremet. Az Izraelt érő komoly csapás mindenkit meglepetésként ért, a kórházak megteltek sebesült katonákkal, ezért a vajúdó nőknek csak a folyosókon jutott hely.

Nem sok mindenre emlékszem a háborúból, de mint ahogy az a gyerekkori élményekkel lenni szokott, viszonylag hétköznapi dolognak tűnt az egész. Az ezt követő években havi rendszerességgel tartottak „háborús riadót” az iskolában. Mi, gyerekek begyakoroltuk, hogyan kell csendesen az óvóhelyre vonulni, és örültünk, hogy tanulás helyett társasjátékozhatunk. Viccelődtünk a rakétákról, amelyek esetleg eltalálhatnak minket, és a túszejtő, felfegyverzett terroristákról. Azt tanították nekünk, hogy nincs olyan nehéz dolog, amivel ne lehetne megbirkózni, hogy a veszély hozzátartozik a mindennapi élethez, és hogy a legfontosabb bátornak lenni, és megőrizni a humorérzékünket.

Az iskolában soha nem féltem, csak esténként aggódtam, hogy egy terrorista az ország összes épülete közül pont a mi házunkat választja ki, és akkor nem fogom tudni megmenteni a családomat. Számba vettem az összes helyet, ahol az emberek el tudtak bújni a holokauszt alatt: a pincét, a padlást, a könyvespolc mögötti részt, a szekrényt. A titok abban rejlett, hogy mindig csendben kellett maradni.

Nekem viszont épp ez nem ment különösebben jól. Serdülőkoromban zenélni kezdtem, és arra gondoltam, talán pontosan az hiányzott az életemből, hogy zajt csapjak, és mások meghalljanak. Amikor színpadra álltam, a zene volt a varázslat. Hangot adhattam annak, amit máskülönben nem mondhattam ki. Így tiltakoztam az elhallgatott dolgok ellen.

Amikor 1982-ben kitört a libanoni háború, már elég idős voltam ahhoz, hogy felismerjem, valami rémes dolog történik. Egyre több név került fel az iskola emlékfalára, és ezúttal olyan fiataloké, akiket ismertünk. A fiaikat elvesztő szülők eljöttek az emlékezés napján tartott iskolai ünnepségre. Büszkeség töltött el, hogy én énekelhettem nekik. Egyenesen a szemükbe néztem, és nagyon ügyeltem arra, hogy ne sírjam el magam, mert azzal tönkretettem volna a dalt, és valaki másnak kellett volna átvennie a helyem a mikrofon mögött. Az ünnepséget minden évben az egyik legismertebb izraeli dallal, a „Shir la shalommal” (Dal a békéért) zártuk. A szívünk mélyéről énekeltünk a békéért. Egy új kezdetben és a szabad jövőben reménykedtünk.

Azzal a szülői ígérettel nőttünk fel, hogy mire betöltjük a tizennyolcat, és be kellene vonulnunk katonának, addigra már nem lesznek háborúk. De ez a mai napig nem történt meg. Zenészként szolgáltam a seregben, imádkoztam a békéért, egyik támaszpontról a másikra utaztam, határokon keltem át, és énekeltem a katonáknak. Tizenkilenc éves sorkatonaként ért az öbölháború kezdete.

Épp úton voltunk, és olyan hangosan játszottuk a rock and rollt, hogy külön oda kellett figyelnünk, le ne maradjunk a légvédelmi szirénák hangjáról, hiszen riadó esetén gyorsan egy óvóhelyre kell mennünk, hogy időben felvegyük a gázmaszkot. Egy idő után úgy határoztunk, hogy ha meghalljuk a szirénát, nem a maszkot és az óvóhelyet választjuk, inkább felszaladunk a tetőre, ahonnan látjuk az iraki rakétákat, és megpróbáljuk kitalálni, hol fognak földet érni. Minden egyes mennydörgésszerű robbanás után folytattuk a zenélést, még hangosabban, mint korábban.

Énekeltünk a katonákért, akik egyben gyerekkori barátaink, szomszédaink és testvéreink voltak. És amikor elsírták magukat – ami gyakran előfordult –, megéreztem, mekkora erő rejlik abban, ha a saját szívemmel megérintem valaki másét, ha hangot adok a kimondhatatlannak. A zenénkkel sok mindent kifejeztünk, amit senki sem mondhatott ki hangosan: hogy félünk, de ezt még önmagunknak sem ismerhetjük be, hogy még túl fiatalok vagyunk, és haza akarunk menni, szerelmesek akarunk lenni, és el akarunk utazni messzire. Hogy normális életet akarunk élni, de nem igazán tudjuk, mi az a „normális”. A zene és az éneklés értelmet adott, és felszabadító élményként hatott. Itt kezdődött az igazság kereséséről, a bennem élő érzelmi örökség feltárásáról szóló utam.

Végül pár évvel később elhagytam a szülőföldemet, New Yorkba költöztem, és elkezdtem tanulmányozni a kimondhatatlant – a sok-sok néma emléket, érzést és vágyat, amely a tudatosságon kívül esik. Pszichoanalitikus lettem, és a tudattalan felfedezésével foglalkozom.

Az elme elemzése olyan, mint egy rejtélyes történet felgöngyölítése. Tudjuk, hogy Sigmund Freud, a tudattalan elme kitűnő nyomozója nagyon szerette Sherlock Holmest, és rengeteg detektívregényt tartott a könyvtárában. Bizonyos értelemben Freud Holmestól kölcsönözte a módszerét: bizonyítékokat gyűjtött, a felszín alatt megbúvó igazságot kereste, és felkutatta a rejtett valóságot.

A pácienseimmel mi is nyomozói módszerekkel próbáljuk követni a jeleket, és nemcsak arra figyelünk, amit kimondanak, hanem arra is, amikor szünetet tartanak: a zenére, amely mindkettőnk számára ismeretlen. Ez kényes munka: gyerekkori emlékeket, kimondott és megtett dolgokat gyűjtünk, de közben meghalljuk azt is, ami kimaradt: az el nem mondott történeteket. Keressük a nyomokat, egymáshoz illesztjük a darabkákat, hogy lássuk az egész képet, és feltesszük a kérdést: valójában mi történt, és kivel?

Az elménk titkai nemcsak a saját életünk tapasztalataiból állnak, hanem olyan élményekből is, amelyeket a tudtunk nélkül magunkkal hordozunk: emlékekből, érzésekből és traumákból, amelyeket az előző nemzedékektől örököltünk.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0