K. M. MORONOVA

Leave Me

Behind

Hagyj hátra!

A mű eredeti címe: Leave Me Behind

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2024, 2025 by K.M. Moronova

Cover and internal design © 2025 by Sourcebooks

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635806058

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik erőszakos szerelmi történetre vágynak.

Lejátszási lista:

Oliver Tree: Jerk

Fall Out Boy: Light Em Up

Macklemore & Ryan Lewis: Can’t Hold Us

Kxllswxtch: Waste

Tommee Profitt: Enemy

Famy: Ava

Kodaline: Brother

NF: Hate Myself

The Weeknd, Lily Rose Depp & Ramsey: Fill the Void

Zach Bryan: Tourniquet

Isabel LaRosa: Older

MGK: Pretty toxic revolver

Gnash: i hate u, i love u

Hollywood Undead: Black Dahlia

MGK: Bloody Valentine

MGK: I Think I’m OKAY

Sam Smith: To Die For

Kishi Bashi: I am the Antichrist to You

Maroon 5: Animals

Figyelmeztetés a tartalommal
kapcsolatban

A könyv esetleg zavaró vagy felkavaró lehet bizonyos olvasók számára. Ez egy sötét, military románc, amely egy képzeletbeli „sötét alakulatok” környezetben játszódik. A fegyverek és a küldetések között vannak rendkívül életszerűtlenek is. Egyes helyek és tájékozódási pontok is kitaláltak.

Ha az alább felsorolt témák bármelyike érzékenyen érinti, vagy érzékeny rá, kérem, ne olvassa el ezt a könyvet!

A könyvben a következők fordulnak elő: fizikai erőszak, kendőzetlenül bemutatott szexjelenetek, a fájdalom szexuális élvezete, vérrel való játék, morbid humor, sokkolóan véres jelenetek, durva nyelvezet, kimondottan erőszakos bántalmazás, zaklatás, szexuális támadás, beleegyezés nélküli és kétes beleegyezéssel történő szexjelenet, szexista viselkedés, háborús trauma/a háború hatásai, poszttraumás stressz, valamint megerőszakolás, az otthonba való erőszakos behatolás és gyilkosság említése.

Prológus

BONES

Patagónia két évvel ezelőtt

Abrahm szeme sötét vértől homályos. Megpróbálom letörölni a ruhám ujjával a vörös csíkokat az arcáról, de szűnni nem akarón ömlik a feje oldalán lévő sebből. Szőkésbarna haja, amely egykor olyan ragyogó volt, most burgundivörös, és a halál csíkjai éktelenkednek rajta. Ragacsos bőrére por és kavicsok ragadnak. Pánik hasít belém, puszta akaraterővel tudom csak elérni, hogy az arcom továbbra is érzelemmentes maradjon.

– B-Bones.

Összeszorul a mellkasom, olyan erőtlenül hangzik ez a szó a szájából. Mennyire remeg a keze, amikor felém nyújtja! Fekete kesztyűje csupa vér. Az alsó ajkamba harapok, hogy visszafojtsam elgyötört kiáltásomat.

– Itt vagyok, Abrahm. – Behunyom a szemem, hogy ne legyen úrrá rajtam a csüggedés.

– Én… – Köhög egyet, vér fröccsen a maszkomra. Nem pislogok. – F-félek.

Zöld szeme már zavaros sárga a vörös folyadéktól, egyre halványabb benne a fény, ahogy elragadja a halál. Reszketve lehúzom a kesztyűm, és az arcára nyomom a hideg tenyerem.

A francba! Nem lett volna szabad itt lennünk, így nem!
A Riøt osztagnak az ellenőrző ponton kellett volna várnia minket. Hol a francban voltak? Lehúzom a fejem, miközben golyók csapódnak a körülöttünk lévő száraz földre, és felverik a port.

Abrahm mellkasán egy lyuk tátong a szíve mellett, a teste melege gyorsan elszáll. A rohadt életbe! Felemelem a fejem, az osztag többi tagját keresem a füstben, de csak három ellenséges katona mozdulatlan holtteste hever a tisztáson. Kegyetlenül megöltem őket, könyörtelenül, ahogyan tanították, de nem ők lőtték le a beosztottamat. Nem ők a felelősek azért, hogy most itt haldoklik. A golyó átment a mellényén keresztül, bizonyára valami sokkal erősebb fajta lehet.

Ökölbe szorul a kezem. Miért nem maradt mögöttem, ahogy mondtam neki? Az isten verje meg!

Az osztagom többi tagja viszonozza a lövéseket, biztosítja a területet, de már túl késő. Látom, milyen sokan meghaltak. Tudom, mikor túl nagy már a pusztítás. Abrahm nem fogja túlélni, én pedig képtelen vagyok elmozdulni mellőle. Vannak előírások, amiket be kell tartanom, és a küldetés még nem ért véget, de már nem számít annyira, amennyire korábban. Most, hogy meghal, már nem. Behunyom a szemem, és reszkető kézzel lassan leveszem a maszkomat.

Megmutatom neki az arcomat, amit nem szabadna megpillantania. De azt akarom, hogy lássa.

Kinyitom a szemem, és lenézek rá.

Abrahm szeme tágra nyílik, a szemöldökét erőtlenül összevonja az aggodalomtól.

– Bones, nem szabad… – Megpróbál felnyújtózni a kezével, hogy eltakarja az arcom, de már fel sem tudja emelni a karját. Elkapom a visszahulló kezét.

– Bradshaw.

Fáradt szeme lassan lecsukódik, kiszáradt ajka halvány mosolyra húzódik.

– A nevem Bradshaw. – A hangom nem több suttogásnál, de tudom, hogy hallja.

Abrahm még egy utolsó lélegzetet vesz, úgy hangzik, mint egy megkönnyebbült sóhaj. Egyáltalán nem úgy, mint valakinek az utolsó levegővétele.

A szeme még mindig rám szegeződik, üvegessé válik, és egyenesen keresztülnéz rajtam.

Kihuny benne a fény.

A szívemben pedig bosszú ébred.

1

NELL

Egy ördögökből álló osztaghoz osztottak be. Nem, nem szó szerint, csak olyan férfiakhoz, akik rohadt közel állnak az ördögökhöz.

Két évvel ezelőtt egy veszélyes küldetésen Patagóniában az egész Riøt osztagot megölték. Mindenkit, rajtam kívül. És mit nyertem azzal, hogy túléltem? Leszámítva egy jó adag traumát? Beosztottak a lehető legrosszabb egységhez: a Malumhoz.

Hosszú sóhaj hagyja el a szám, és már legalább századjára nézek az órámra. Türelmetlenül dobolok a lábammal, várom, hogy az előttem lévő utasok levegyék a csomagjaikat a felső tárolókból, és végre leszálljunk a gépről, hogy átmehessek a másik terminálra.

Átrohanok a reptéren, hogy elérjem a csatlakozást, és közben elkeseredve próbálom meggyőzni magam, hogy az új osztagom tiszteletét semmi mással nem tudom kivívni, csak még több vérrel és verítékkel. Reménykedjünk abban, hogy nem lesznek olyan kegyetlenek, mint amilyen a Riøt volt, amikor csatlakoztam hozzájuk.

Mire felszállok a gépre, az én soromban már elfoglalták az ablak melletti helyet. Előveszem a jegyem, hogy még egyszer ellenőrizzem, melyik az én ülésem. Az a seggfej az én helyemen ül. Bosszúsan kifújom a levegőt. Három szék van egymás mellett, a két szélsőn egy-egy férfi ül, a középső üres, azt hagyták meg nekem. A folyosó melletti férfi feltette a kapucniját a fejére, eltakarja vele az arcát.

A másik fickó is feketében van, neki is a fején van a kapucni, de kifelé néz az ablakon. Láthatóan nem érdekli a környezete. Én csak állok ott bosszankodva, mögöttem azonban már türelmetlenkednek az utasok, ezért beérem a középső székkel. Istenem, de gyűlölök repülni! Mindenki dühös, fáradt és annyira, de annyira goromba.

A folyosó mellett ülő fickó meg sem mozdítja a lábát, sőt a fejét sem emeli fel. Lenyelem a káromkodást, pedig már itt van a nyelvem hegyén, és inkább megpróbálom valahogy kikerülni őt. Már bánom, hogy ilyen vékony fekete leggingset vettem fel ma reggel, mert a combom a térdéhez súrlódik. Így utólag visszagondolva, inkább melegítőnadrágot kellett volna húznom.

Amikor átlépem a lábát, beleakad a lábfejem az övébe, és előreesem. A hátizsákom az ablaknál ülő fickó ölébe zuhan, a kívül ülő pedig félig elkap az erős kezével. A hasam közepére teszi az egyik szétnyitott tenyerét, a másikkal a belső combomat fogja át.

Ösztönösen kirántom magam a keze közül, és halálos pillantást vetek rá. Nem tart sokáig, mert amikor felnéz rám, megpillantom a gyönyörű arcát. Halványkék szeméből hideg sugárzik felém, éles állkapcsa és üres arckifejezése szintén nem tűnik barátságosnak. A bal szeme alatt vékony, körülbelül két és fél centis sebhely húzódik, amitől olyan, mintha fáradt lenne. Egy másik az orrnyergén fut keresztül vízszintesen, és az alsó ajka mellett a jobb oldalon még két kisebb, függőleges heg is látszik, szinte úgy néz ki, mintha piercing lenne. Behorpadt arcának az izmai kirajzolják az arcszerkezetét. Ő a leggyönyörűbb férfi, akit valaha láttam.

Hirtelen észbe kapok, és eszembe jut, hogy a civilek nem díjazzák a képzett profilozóra valló reakciómat.

Nagy levegőt veszek, és lassan kifújom.

– Köszönöm – válaszolom olyan lazán, amennyire csak tudom, és leülök a középső székre.

A férfi nem válaszol, hátrahajtja a fejét a szék támlájához. Rápillantok, és észreveszem a kapucnija alatti zajszűrő fülhallgatót. Nem tulajdonítok nagy jelentőséget ennek a kis epizódnak. Csak szeretnék már túllenni ezen az utolsó repülőúton, hogy aludhassak egyet, mielőtt holnap elkezdődik a rémálom. Az ablaknál ülő fickó futólag rám mosolyog és átnyújtja a hátizsákomat.

– Sajnálom! – dörmögöm, de nem nézek feljebb az ajkánál.

Előveszem a saját zajszűrős fejhallgatómat, az ülés alá teszem a hátizsákot, és kényelembe helyezem magam. Már amennyire kényelmesen lehet ülni egy repülőn. Gyűlölöm a repülést, mindig is utáltam, és mindig is utálni fogom. Idegesség söpör végig rajtam, amikor felszállok egy gépre, de rohadt sokat dolgoztam azon, hogy leküzdjem magamban ezt a gyengeséget.

Hatórás repülőút áll előttem Kaliforniáig. Közben elalszom, majd egy légörvény felriaszt.

Az elővigyázatosság azonnal magamhoz térít, még mielőtt rájönnék, hogy nem helikopterben vagyok. A legkisebb légmozgás is felébreszt. Már hozzászoktam az éber alváshoz. Felkapom a fejem, és idegesen körülnézek, lehúzom a nyakamra a fülhallgatót, sűrűn pislogok, hogy kiűzzem a szememből az álmosságot. Szerencsére látom, hogy körülöttem mindenki vagy csendben olvas, vagy filmet néz, vagy alszik.

Megkönnyebbülten az ablak melletti útitársamra nézek. Kíváncsi tekintettel figyel engem. Tágra nyílik a szemem, amikor alaposabban is szemügyre veszem. Félhomály van a gépen, de még ha teljesen sötét lenne, akkor is látnám, hogy jóképű, és várjunk csak… esküdni mernék, hogy mielőtt elaludtam, még a folyosó melletti széken ült. Fekete haja kikandikál a sötétszürke kötött sapkája alól, jól illik a sötét szemöldökéhez. A szeme sötétebb és lágyabb kék, mint korábban.

Csakhogy nincs sebhely a bal szeme alatt, keresztben az orrán vagy az alsó ajka mellett.

– Elnézést, de nem a másik széken ültél korábban? – kérdezem tőle tétován.

Nem tűnik kedvesnek, ezért meglepetten látom, hogy már nem elmélyülten tanulmányoz, hanem halvány, gúnyos mosolyt villant rám.

– Nem. Az az ikertestvérem – feleli lazán. A hangja fátyolos és kellemes. Nem túl magas, nem túl alacsony, tökéletesen a kettő között.

Meglep ez a sárm, ezért eltart egy pillanatig, mire összeszedem magam.

– Ó! – Összevonom a szemöldököm, ami láthatóan mulattatja.

Ikrek? A tekintete az ajkamra siklik, aztán vissza a szememre. Csak nem modell? Egész nyugodtan lehetne az. Olyan kérdéseket szeretnék feltenni neki, amiket általában nem szoktam. Van valami hívogató a kényszeredett mosolyában, amivel gúnyolódik rajtam. Jenkins őrmesterre emlékeztet. Gyorsan elhessegetem magamtól a gondolatot, mert ha Jenkinsre gondolok, attól csak mindig megfájdul a szívem.

– Igen, ő nem sokat beszél. Velem ellentétben. – Rám kacsint. – Ez a légörvény megijesztett, mi? Mélyen aludtál, és a vállamra hajtottad a fejed.

Kuncog egyet, mire a szívem kicsit felderül.

Várjunk csak… mit csináltam?

Forróság önti el az arcom, és amennyire csak lehet, távolabb húzódom tőle a széken, mert úgy érzem, túl közel vagyunk egymáshoz, és túlságosan zavarba jövök. Csakhogy nem tudok menekülni, mivel a combunk szó szerint egymáshoz ér.

Elsüllyedek.

– Annyira sajnálom!

Ő csak könnyedén nevet, és megvonja a vállát.

– Semmi baj, csak nem számítottam rá. Biztosan elfáradtál az utazás alatt. Mi a végső állomásod?

Megremeg a szívem a kisfiús vigyortól, amit rám villant. A szempillája hosszú és dús, az óceánkék szeme ettől még ellenállhatatlanabb. Ránézésre a húszas évei végén járhat.

– Szerintem nem szabad egy repülőn kimondani azt, hogy végső állomás. – A filmes utalással viszonzom a kedvességét, és egy kicsit fel is nevetek. – A kaliforniai Coronado. Neked?

Megmozdul az ülésen, hogy egy kicsit jobban szembeforduljon velem, majd ördögien vigyorog a válaszom hallatán.

– Igazság szerint ugyanaz. Sokat utazom a munkám miatt, ezért hozzá vagyok szokva a hosszú repülésekhez.

Bólintok, és inkább úgy döntök, nem említem meg, hogy én is.

A hallgatásomat úgy veszi, mintha nem akarnék válaszolni, ezért ismét megszólal:

– Eren.

– Hm? – Felnézek rá, mire ismét elmosolyodik.

– Ez a nevem. Eren.

– Ja! Örülök, hogy megismertelek, Eren. Nellie vagyok. – A becenevemet mondom, nem a hivatalos nevem, majd sután a kezemet nyújtom felé.

Szoktak még az emberek kezet fogni? Én inkább a tisztelgéshez vagyok szokva. Itt a civil életben minden olyan szürreális.

Nem mintha túl sok időm lett volna megismerkedni a társadalommal. Tizenöt éves koromban, amikor árván maradtam, megmutattam a világnak az igazi arcomat. Ekkor nyúlt utánam egy földalatti katonai szervezet. Azóta tíz év telt el.

Így kerül az ember az elit gyilkológépek közé. A sötét alakulatok a hozzám hasonlókat toborozzák, akik kimondhatatlan dolgokat tettek, aztán inkább felhasználnak minket ahelyett, hogy börtönbe vetnének. Mi nem létezünk, legalábbis papíron. Már régen elfelejtettek minket azok, akiket korábban ismertünk.

Én csak egy fegyver vagyok. Egy veszett kutya, amely az elkerülhetetlen, halálos lövés elől menekül.

Talán ez a kormány legsötétebb titka, a különleges egységek árnyoldala, amik elvégzik mindazt a piszkos munkát, amivel a kormány nem akarja bepiszkolni a kezét. Terrorizmus elleni harc, csaták külföldön, rajtaütés a fegyverek feketepiacán. Minket küldenek oda, hogy megállítsuk ezeket, és soha nem kapunk érte semmilyen elismerést.

Ha mindent összevetünk, gyakorlatilag öngyilkos osztagok vagyunk. A tábornokok csak azt a hírt akarják hallani, hogy a küldetés elvégeztetett. Minket magasról leszarnak.

Eren megfogja a kezem, és kicsit megrázza.

– Az érzés kölcsönös – feleli.

Hátraejti a fejét a széktámlához, úgy néz rám. A tekintete mély, belém fúródik, és kihívás elé állít , hogy el merem-e fordítani a fejem. Én az a típus vagyok, aki néhány másodpercnél tovább nem tud szemkontaktust tartani, vele azonban nem érzem a késztetést, hogy elforduljak. Valamit kutat a szememben, figyelmesen tanulmányoz.

– Szép tetoválás – mondja mosolyogva.

Felemelem a kezem a nyakamhoz.

– Köszönöm. Pokolian fájt, amikor csinálták.

– Azt elhiszem, de remekül néz ki. Vár rád valaki Kaliforniában? – kérdezi merészen.

Megrázom a fejem. Biztosra veszem, hogy látja, mennyire elpirulok.

– Nem… csak a munka. Nincs senki különleges ott.

Vagy bárhol máshol.

Eren felvonja a szemöldökét, és oldalra dönti a fejét.

– Túl szép vagy ahhoz, hogy ne legyen senkid.

A mögöttem ülő kisgyerek belerúg az ülésem háttámlájába, én pedig csak pislogok a megjegyzés hallatán, mint egy idióta.

Szépnek tart? A hadseregben csak olyan megjegyzéseket hallottam a férfiaktól, hogy „jó segg”, „dugni való”, „imádom a hosszú hajadat, belemarkolnék” és „faszszopó szád van”. Aztán ott volt Jenkins, és bár soha, egyszer sem mondta nekem, hogy szép vagyok, de a sok lopott pillantással és részegítő csókkal gondoskodott arról, hogy tudjam.

Amikor azonban eszembe jut Jenkins őrmester, mindig a vérre emlékszem, ami az utolsó éjszakán borította. Miután így láttam Patagóniában, nehéz felidézni a gyönyörű szőke haját és azt a ritka mosolyt, amelyet mindig csak nekem tartogatott.

Pislogok, és ismét elpirulok az emlék hatására.

– Veled mi a helyzet? – tudakolom.

Biztosra veszem, hogy Erennek van családja, vagy legalábbis felesége. A kezére kapom a tekintetem, amikor ez jut eszembe. Nincs jegygyűrűje.

– Semmi. Nincsen kapcsolatom.

Ez felkelti az érdeklődésemet. Csak nem a hadseregben van? Biztosan észreveszi a kíváncsi pillantásomat, és elmosolyodik.

– A hadseregben vagyok – vallja be.

Látom rajta, hogy nem akar sokat beszélni róla, ezért nem faggatom. És azt sem említem meg, hogy én is képzett gyilkos vagyok. Titokban kell tartanom, milyen osztaghoz készülök csatlakozni, ezért nem beszélek róla. A gondolat azonban ismét eszembe juttatja, hogy milyen pokol felé tartok.
A Malum osztaghoz. A felé a sötét alakulat felé, amit akkor küldenek, amikor egyetlen más öngyilkos osztagot sem tudnak. A Malum volt az, ami kibaszott a Riøttal, amikor nem jelent meg az ellenőrző ponton, mielőtt elszabadult volna a pokol Patagóniában.

– Köszönöm a szolgálatát, uram! – mondom neki ravaszul.

Tágra nyílik a szeme, érdeklődés csillan meg benne, majd mosolyra húzódik a szája. Csak nem olyasvalaki, akivel összefutok majd a bázison, ugye? Nagyon kétlem. Általában nem flörtölnék a katonatársaimmal, mert az mindig rosszul végződik. Ám azok a srácok, akikkel együtt szoktam dolgozni, nem olyan jóképűek, mint egy modell. Ők is erkölcstelenek és gyilkosok, mint én.

Szerintem, ami Erent illeti, nincs mitől tartanom. Különben is kizárt dolog, hogy a sötét alakulatoknál legyen. Nincs meg benne az a keménység.

Felnevet, és megrázza a fejét.

– Én csak egy alacsony rangú tiszt vagyok. Ó, hé, felébredt Bradshaw! – dörmögi, és elnéz mellettem.

Követem a tekintetét, és a másik oldalamon ülő férfira pillantok, akihez a másik combom nyomódik. Ismét belenézek a jégkék szemébe, és látom azt a félelmetes heget a bal szeme alatt. Az elszíneződés éppen csak elkerüli az alsó szemhéját, de ez láthatóan egyáltalán nem zavarja őt. Szerencsés, hogy megúszta azt a kést, ami ilyen közel került a szeméhez.

Jenkins nem volt ilyen szerencsés. Megborzongok attól az emléktől, ahogy a mellkasából ömlött a vér. Ökölbe szorítom a kezem a combomon, próbálom kiűzni azokat az utolsó képeket a fejemből. Úgy kellene emlékeznem rá, amilyen katona volt, nem pedig úgy, ahogy akkor nézett ki, amikor ott hagytam a csatamezőn. Azt mondta, hagyjam ott, én pedig megtettem. Végrehajtottam az utolsó parancsát. Legjobban az a pillanat kísért, amikor rádöbbent, hogy az utasításának eleget téve otthagyom. Beletörődve összeszorította a fogát, és mosolygott.

Ez a fájdalom soha nem múlik el, csak egyre rosszabb lesz. Kényszerítem az ujjaimat, hogy szétnyíljanak.

Bradshaw rám néz, a hűvös viselkedése továbbra is megmarad. Elképesztő az az érdektelenség, ami sugárzik belőle. Kétségtelen, hogy ikrek, ám most, hogy közelről láttam mindkettejüket, a szemük más árnyalatú kék, a személyiségük pedig ennél különbözőbb már nem is lehetne. Ég és föld.

– Nellie – nyújtom a kezem felé, hogy vele is ugyanúgy kezet fogjak, mint Erennel, Bradshaw azonban továbbra is ugyanazzal az érzéketlen tekintettel néz. Hajlandóságot sem mutat arra, hogy kezet rázzon velem. Jesszus, mi van ezzel a fickóval?

Eren megbök a vállával.

– Mindenkivel seggfej, ne vedd magadra! Nem neked szól.

Bradshaw nem válaszol, sőt láthatóan még csak meg sem sértődik. Visszahúzza a fülére a fülhallgatót, és behunyja a szemét. A szempillája hosszú, súrolja a világos bőrét. Egy pillanattal tovább nézem, mint kellene, csodálva az éteri arcvonásait, aztán visszafordulok Erenhez. Aki elvigyorodik.

– Nincs kedved meginni velünk valamit ma este? Vagy menned kell valahová?

Most randira hív? Megremeg a gyomrom. Igazság szerint csak egy embertől tartok, akivel holnap találkoznom kell. Úgy nevezik, Bones. Azt beszélik róla, ő a legkegyetlenebb katona a sötét alakulatoknál. Szereti felvágni az emberek mellkasát, és szó szerint kitépni a szívét. Néha még a csontjukat is. Innen kapta ezt a morbid fedőnevet.

Sajnos a Malum osztagnál ő lesz a társam, és nem tudom, hogyan fogom túlélni.

De Eren nem Bones. Ebben biztos vagyok. Ha pedig a következő hónap szörnyű lesz számomra, miért ne szórakozhatnék egy kicsit előtte?

Viszonzom a mosolyát.

– Szívesen. De nem maradhatok ki túl sokáig. Holnap korán reggel dolgom van – válaszolom, amilyen lazán csak tudom.

Az ereimben adrenalin söpör végig a gondolattól, hogy lesz egy utolsó szabad éjszakám. Remélhetőleg Eren is benne lesz egy egyéjszakás kalandban.

Lefegyverző a mosolya.

– Nem is álmodnék arról, hogy túl sokáig feltartsak egy ilyen édes teremtést, mint te.

“

Kiderül, hogy a bár egy igazi éjszakai klub. Nem olyan gáz hely, mint amilyen a kisvárosokban van, hanem olyan, ahol kidobóemberek állnak a bejáratnál, ellenőrzik a foglalásokat, és megnézik, hogy a vendég rajta van-e a listán.

Kifizetem a taxisofőrt, és az épületet bámulom. A zene hangosan dübörög odabentről, még itt kint is alig lehet rendesen beszélgetni. Talán jobb lenne, ha visszamennék a szállodába, tűnődöm, Eren azonban már vár rám, és a nevemet kiáltja.

A repülőn viselt leggings és a puha, testre simuló póló helyénvaló öltözetnek tűnt egy bárhoz, most viszont úgy érzem, kilógok a bebocsátásra váró sok fiatal nő közül, akik haspólót és nagyon kurta rövidnadrágot viselnek. Nem mintha lenne ilyen ruhám. Kevés holmit hoztam magammal. Utcai ruhából nincs több három váltásnál. Hónapok óta most először utaztam el ide a bázisról. A sötét alakulatok tagjai nem kifejezetten szabad emberek. Félúton vagyunk a bűnözők és a hadsereg kutyái között.

Eren és én a járda szélén találkozunk.

– Hát itt vagy! Azt hittem, sarkon fordulsz, ha nem maradok kint, hogy elkapjalak. – Rám kacsint, én pedig csak kínosan mosolygok.

– Átfutott a fejemen.

Kuncog egyet, majd egyenesen az ajtó felé vezet. Rápillantok a hosszú sorra, a sok dühös emberre, akik szeretnének bejutni. Szinte fizikailag tapintható a türelmetlenségük és a haragjuk. Én is gyűlölöm, amikor valaki előretolakszik a sorban. A kidobó mogorván néz rám, Eren azonban biccent felé, és a férfi gond nélkül beenged minket.

A kinézete alapján nem is gondoltam volna Erenről, hogy klubokba jár.

– Voltál már itt korábban? – kérdezi tőlem könnyedén, majd átkarolja a vállam. Borzongás fut végig a gerincemen, és a szívem gyorsabban dobog. Megrázom a fejem, mire elvigyorodik. – Akkor készülj fel egy nagyszerű éjszakára!

A fő helyiségbe érkezünk, amikor belépünk a klubba. Sötét van, nehéz kivenni az emberek arcát. Kék és lila fények villódznak a hangosan lüktető zenével egy ütemre, amitől izgalom söpör végig rajtam. A levegőben pára kavarog, a fénysugarakban látszik, és határozott alkoholszag vesz körül.

Huszonkét éves korom óta nem voltam ilyen helyen, de ez még annál is sokkal menőbb.

Eren rám mosolyog, elégedett magával, amikor látja, hogy mennyire lenyűgöz a hely.

– Hozok magunknak italt – kiáltja hangosan.

– Nekem egy bontatlan dobozt hozz! – felelem én is a zenét túlharsogva.

Huncut mosoly terül szét az arcán.

– Okos lány. – Kacsint egyet, majd eltűnik a tömegben a bár felé igyekezve.

Felnevetek, megrázom a fejem, és azon tűnődöm, hogy alakul majd ez az éjszaka. Nem az lenne a legrosszabb kimenetel a világon, hogy egy egyéjszakás kalanddal enyhítem a félelmem amiatt, ami holnap vár rám. Eren olyan srácnak tűnik, aki szereti a kalandokat. A mi munkánkban ez nem egy rossz tulajdonság. Az életünk a legnagyobb jóindulattal mondva is múlandó, és mindig mozgásban vagyunk. Az én esetemben pedig minden még illegális is. Még akkor sem lehetne kapcsolatom, ha akarnám.

Úgy látom, Eren jó ideig odalesz. Összehúzom a szemem, úgy nézem, miközben próbálja magára vonni a csapos figyelmét. Sajnos olyan sokan kiabálnak körülötte és lengetik a hitelkártyájukat, hogy szerintem egyhamar nem fog visszajönni. Végignézek a zenére mozgó és egymáshoz dörgölőző embereken a táncparketten. A klub közepét foglalják el, a helyiség szélén körben asztalok állnak, ahol az emberek megpihennek és isznak valamit. Minden ütem olyan hangosan visszhangzik a teremben, hogy a csontjaimban érzem. Elmosolyodom magamban, befurakodom a részeg, izzadt emberek közé, ahol biztosan senki sem fogja észrevenni, milyen önfeledten szórakozom.

Teljesen más érzés egy olyan helyen lenni, ahol senki sem ismer. Senki sem ítél el, ha egy kicsit elengedem magam.

Már több mint tíz perce táncolok laza mozdulatokkal, amikor megszólal David Guetta „Hey Mama” club remix változata, és mindenki izgatottan felkiált. Felvillanyozó az érzés, a szívem hangosan dörömböl a mellkasomban. Hagyom, hogy a testem kövesse a zenét és a táncolók izgalmát, a zene ütemére rázom a csípőm.

A szemhéjam elnehezül, a fejemet hátrahajtom, és véletlenül a klub hátsó részébe pillantok. Oda, ahol Bradshaw áll.
A kezét szorosan összefonja a mellkasán, csupa feketében van, a kapucni még mindig a fejét takarja. Egy pillanatra megvilágítja egy lila fénycsóva, mire láthatóvá válik a hideg tekintete és az is, hogy kizárólag engem bámul, mintha egész idő alatt azt figyelte volna, hogyan ring a csípőm. Korábban nem tudtam jól megnézni a nyakán lévő tetoválásokat, most viszont, amikor megvilágítja őt a fény, lehetetlen nem észrevenni a mintákat, amik felkúsznak a nyakán egészen tökéletes állkapcsáig.

Van valami a tekintetében, amivel engem bámul, mintha egy kiéhezett ember tervezgetne valami visszataszító dolgot. Magamtól is tudom, hogy egyetlen jó gondolat sincs a fejében.

Ezzel a férfival kapcsolatban rengeteg intő jelet tapasztalok, mégsem vagyok képes másfelé nézni. Rabul ejt, sőt meg is rémít, pedig öt másodperc alatt képes vagyok megölni egy embert.

Megdermed a vér az ereimben a kitartó pillantása alatt, mégsem hagyom abba a táncot. Néhány pillanatig én is áthatón nézek a szemébe, hogy tudassam vele, nem félemlít meg, aztán kényszerítem magam, hogy másfelé forduljak, mintha nem tartanám eléggé igézőnek.

Hogy feledkezhettem meg a pszichopata ikertestvérről? – szidom össze magam, és a szemem forgatom. Nem adom meg neki azt az elégtételt, hogy tudja, hatással van rám ez az elmélyült nézés. Anyám mindig azt mondta, hogy a rosszfiúkhoz vonzódom. Kétlem, hogy tudta, én is olyan leszek majd később, akinek nyilvánvalóan pszichológiai problémái vannak. Olyan, akiről az ember nem mesél Istennek, amikor a templomban imádkozva azt kéri, hogy bocsássa meg a bűneit. Olyan, akinek sötét a múltja, és súlyos terheket cipel.

Kíváncsian és talán egy kicsit incselkedve lassan ismét felemelem rá a tekintetem, és látom, hogy még mindig mereven engem néz. Forróság söpör végig rajtam a pimaszságától. Nem érdekli, hogy egyenesen rámeredek. A legkevésbé sem izgatja magát miatta, miközben én továbbra is táncolok, nem törődöm vele, ringatom a csípőmet, a fejem fölé emelem a karomat, mint mindenki más, viszont azt észreveszem, hogy az ujjai a karjába mélyednek, és az alsó ajka elvékonyodik
a fogai alatt, ahogy ráharap.

Ó! Ezek szerint mégsem olyan áthatolhatatlanok azok a falak körülötte.

Tánc közben valaki odaáll mögém, finoman végigsimít a csípőmön, mintha egy néma kérdés lenne. Elmosolyodom, válaszul hátraejtem a fejem, és az erekciójához nyomom a fenekem.

Igen, jó ideje nem voltam már ilyen klubban, ahol sűrű a levegő a vágytól és az alkoholtól. Ahol idegenek érnek a testedhez abban a reményben, hogy megengeded nekik.

Az új táncpartnerem azonnal reagál, velem együtt mozgatja a csípőjét. Az ujjait a derekamba nyomja, miközben együtt ringunk, a lélegzete minden ütemmel egyre fojtottabb lesz. Egy pillanatra meg is feledkezem magamról, a kemény, izmos mellkasához ejtem a fejem, élvezem az orromat megtöltő kölni szagát.

Ismét odanézek, ahol Bradshaw állt, de látom, hogy már nincs ott. A fenekemhez préselődő erekció miatt nem nagyon érdekel, hová lett, ám nem kell sokáig töprengenem rajta.

– Hé, te meg mit csinálsz? – kiált fel dühösen a hátam mögött lévő férfi. A teste gyorsan eltávolodik az enyémtől, én pedig csalódottan érzem meg a hideg levegőt a bőrömön.

A zene hangos, együtt lüktet a szívemmel. Megfordulok, és látom, hogy Bradshaw félrelöki a fickót, akivel eddig táncoltam. A férfi láthatóan szeretné szintén ellökni Bradshaw-t, ő azonban csak egy pillantást vet rá a félelmetes termetével, mire a táncpartnerem magában káromkodva visszaindul a tömegen keresztül.

– Neked meg mi bajod? – kiáltom morcosan grimaszolva.

Bradshaw visszafordul felém, a szeméből még mindig ugyanaz a hideg kifejezés sugárzik, ám most már van benne valami halvány érdeklődés is.

– Te velünk vagy itt. – Most szólal meg először, és egy pillanatra minden más elcsendesedik.

A hangja visszhangzik a fejemben, pedig nem is kiabál. Szeretném megint hallani.

Nagyot nyelek, és úgy döntök, hogy inkább hagyom a témát, mert nem tudom pontosan, mik is a szándékai.

Felhangzik a következő szám, Lana Del Rey „Summertime Sadness”-ének egy remix változata. Miközben folytatom a táncot, a tekintetem összekapcsolódik Bradshaw-éval. Jéghideg pillantása a villogó fényekkel együtt villódzik. Az orrlyukai kitágulnak, az állkapcsa megfeszül.

Próbálom kerülni a súlyos tekintetét, hagyom, hogy a testem újra megtalálja a ritmust. Istenem, remélem, hogy Eren hamarosan megjön az italokkal!

Kérges tenyér simít végig a csípőmön. Nem kell hátrafordulnom, hogy tudjam, Bradshaw-é. Ugyanolyan kemény, követelőző és merev az érintése, mint amilyennek ő tűnik, mégis érzékibb, mint bármi, amit valaha éreztem. Talán a belőle sugárzó gonoszság miatt. Vagy az erős fogása miatt. Az egész testemet forróság önti el, ő pedig a húsomba vájja az ujjait.

Áruló testem ösztönösen is a kemény mellkasához simul. Kellemesen meglepődöm, milyen izmokat érzek a pulóvere alatt. Vajon ő is a hadseregben van, mint a testvére? Hozzádörzsölöm a fenekem, és elvigyorodom, amikor érzem, hogy feláll neki.

Az egyik kezét a mozgó csípőmön tartja, a másikkal benyúl a pólóm alá, megsimogatja a hasamat, mintha engedélyt kérne. Kezd fájni a szám, olyan szélesen vigyorgok. Én is a pólóm alá nyúlok, megfogom a kezét, és egy kicsit feljebb emelem, hogy jelezzem, nincs ellenemre az érintése.

Bradshaw sötéten felnevet, majdnem olyan hangosan, hogy én is halljam. Olyan mohó ez a hang, hogy össze kell szorítanom a combom, mert uralkodnom kell magamon.

Szentséges ég! Ki ez a fickó?

2

NELL

Teljesen átadom magam ennek a néhány pillanatnak vele. Úgy táncolunk együtt, mintha a testünk már évek óta ismerné egymást. Körbevesz az illata, mélyen belélegzem. Olyan, mint a hűvös erdő… kora reggel, mielőtt leszáll a köd.

A szája a vállamhoz ér, én pedig beleharapok az ajkamba, hogy elűzzem a fejemben kavargó gondolatokat. Kefélj vele, ez az utolsó éjszakád, isten tudja csak, milyen sokáig!

A következő zeneszám kezdetén Eren megjelenik az italunkkal. Huncut mosolyt villant kettőnkre. Meglep, hogy inkább mulattatja a látvány, hogy együtt táncolunk, minthogy féltékeny lenne. Abbahagyom a táncot, és elpirulok zavaromban.

Eren átnyújtja nekem a dobozos sört, bontatlan, ahogy ígérte, majd iszik egy hosszú kortyot a sajátjából, mielőtt azt kiáltja:

– Rávetted Bradshaw-t, hogy veled táncoljon? Azta, mit csináltál, a farkánál fogva rángattad ide, vagy mi?

Bradshaw nem nevet. Ahogyan én sem. Eren viszont kettőnk helyett is.

– Nem bánod, hogy együtt táncolunk? Igazából én…

– Őszintén szólva – vág a szavamba Eren – azt reméltem, hogy ti ketten összejöttök ma este. – Ravasz vigyort villant rám. Miért érzem ettől úgy, mintha kihasznált volna? Nekem kellett volna kihasználnom őt. Összehúzza a szemöldökét, amikor látja az aggodalmat a tekintetemben. – Nehezen ismerkedik nőkkel… tudod, mert egy seggfej. Úgy gondoltam, ti ketten jól kijönnétek egymással.

Olyan ártatlanul mondja ezt, hogy lehetetlen haragudni rá. Úgy pláne nem, hogy neki is ugyanolyan gyönyörű arca van. Miért érdekelne, hogy mi van mögötte?

– Nem mondod! Lehet, hogy meg kellene próbálnia kevésbé hátborzongatóan viselkedni – vágok vissza.

Erre Bradshaw a csípőmbe mélyeszti az ujjait. Hátranézek rá a vállam fölött, ő röviden rám kapja a tekintetét, a szándékai megfejthetetlenek, aztán ismét a testvérére pillant.

Eredetileg Erennel terveztem valamit, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy Bradshaw nem érdekel jobban. Lelketlen arckifejezése mögött titkok és démonok rejtőznek. Legbelül sérült és összetört, amit mindenki elől titkol.

Sóhajtás hagyja el a szám, amikor felbontom a sört, és inni kezdem. Bradshaw a testvére mellé áll, és beszélnek néhány szót. Olyan hangos a zene, hogy nem hallom, mit mondanak. Aztán amikor összenyomom az üres dobozt a kezemben, mindketten zavartan rám néznek.

– Mi van? Azt gondoltátok, lassan fogom szürcsölgetni? – Nem vagyok hajlandó zavarba jönni az ivási szokásaim miatt.

Eren felnevet, aztán hátba veregeti Bradshaw-t.

– Ti ketten menjetek, tűnjetek el innen! Azt hiszem, én sem maradok túl sokáig. – Ránk kacsint.

Hangosan dobol a fülemben a vér, amikor egymásra nézünk Bradshaw-val.

– Tűnjünk el innen? – kérdezem csak úgy a levegőben. Ígéretesnek tűnik az egyéjszakás kaland, amit kerestem, csakhogy most a pszichopata testvérrel, nem pedig a sráccal, akivel eredetileg terveztem.

Bradshaw bólint a fivérére nézve, Eren pedig homlokon csókol engem, aztán int nekünk, hogy menjünk. Várjunk csak! Bradshaw azonnal a klub bejáratához vezet, ahol már nem olyan hangos a zene, és én csak itt kezdek lassítani.

Kérdőn néz rám. Eltűnik a szeméből a jéghideg kifejezés, én pedig arra gondolok, talán azért, mert mindketten tudjuk, hogyan alakul ezután az éjszaka.

– Menjünk az én szállodámba! – javaslom merészen.

Az a tervem, hogy megmutatom őt a recepciósnak, mielőtt felmegyünk a szobámba. Az ember sohasem lehet elég óvatos. Annyi valódi bűnesetet feldolgozó dokumentumfilmet láttam már a tévében, amitől bármelyik épelméjű ember paranoiás lenne még úgy is, hogy többféleképpen tudok ölni, mint amennyit egy átlagember el tud képzelni. Bradshaw azonban azon ritka személyek közé tartozik, akiktől még én is nyugtalan leszek.

Most először mosolyodik el, amióta megismertem, és mondhatom, lenyűgöző látvány. Valahogy azonban még rejtélyesebbnek tűnik tőle.

– Oké – feleli, és lusta mosolyt villant rám.

Szentséges ég! Ő az a fajta fickó, akit magammal vinnék egy háromnapos nyaralásra csak azért, hogy hetvenkét órán keresztül keféljek vele.

Felforrósodik az arcom, amikor megfogja a kezem és kivezet a klubból. Kimegyünk a sötét parkolóba, egyenesen egy versenyparipához. Bradshaw felül a sportmotorra. Igyekszem visszafojtani a mosolyomat, ami szétterülni készül az arcomon. Ez az ember tele van meglepetésekkel. Átnyújt nekem egy sisakot, mire felvonom a szemöldököm, úgy nézek rá.

– Fel kell venned – közli éles hangon, mintha bosszantaná, hogy talán azt gondoltam, nincs neki.

Seggfej. Felteszem a sisakot a fejemre, felülök mögé, átkarolom a széles felsőtestét, és összekulcsolom a kezem a mellkasán. Nem most ülök először motoron, viszont ugyanúgy reszket a gyomrom, mintha ez lenne az első alkalom, azért, mert Bradshaw vezet. Nyaktörő sebességgel hajt. Talán meg akar ijeszteni, én viszont csak mosolygok, és a hátára fektetem az arcom.

Hevesebben ver a pulzusom, mert arra gondolok, talán ez lesz az utolsó alkalmam a szexre. De kurvára emlékezetessé fogom tenni. Azóta nem éreztem ilyen izgalmat, amióta Jenkins őrmester meglepett a zuhanyzóban, miután áthelyeztek a Riøthoz.

Bejelentkezünk a szállodaportásnál, aztán szó nélkül felmegyünk a szobámba. Feláll a tarkómon a szőr ettől a hallgatástól. Mindennél jobban magamon érzem a forró pillantását, amikor bedugom a kártyát a szobám zárjába.

Leteszem a tárcám az ajtó melletti kisasztalra, és átfut az agyamon, hogy milyen őrültséget csinálok. Való igaz, még sosem dugtam vadidegennel. Amikor azonban Bradshaw megsimogatja a hasam, és a széles mellkasához húz, minden kétségem elszáll. Tágra nyílik a szemem. Már levette a pulcsiját, csak egy vékony póló takarja a hasizmát. Az enyémhez hajtja a fejét, és finoman megcsókolja a kulcscsontomat.
A lélegzete meleg a bőrömön.

Maga felé fordít, majd hozzám hajol, hogy megcsókoljon. Kinyitom a szám, mondani akarok valamit ahelyett, hogy azonnal belecsapnánk a közepébe, ő azonban felsóhajt, és jelentőségteljes pillantást vet rám. Ilyen közelről még tisztábban látom a sebhelyeit, élesen kirajzolódnak és pirosak. Frissek. Talán egyévesek. Vagy maximum kettő.

– Nem azért vagyok itt, hogy megismerjelek – közli szigorú hangon.

Közömbösen.

– Ó… bocs! Csak nem gyakran csinálok ilyesmit, ezért… – Elhallgatok és lesütöm a szemem. Elpirulok zavaromban. Bradshaw igazán brutális.

Oldalra billenti a fejét, az ujjával az állam alá nyúl és felemeli a fejem, majd hidegen a szemembe néz, mintha valami étel lennék, amit minél előbb fel akar falni. A tekintetem a fülére siklik, amelynek a közepén mindkettőben fekete gombfülbevaló van.

– Majd én irányítok – mondja békésebben, és az ajkamra szorítja a száját.

A személyiségével ellentétben az ajka a legpuhább, amit valaha csókoltam. Hűvös erdő illata vesz körbe, én pedig azonnal belefeledkezem ebbe a pillanatba.

Ez nem egy romantikus csók, amiről az emberek álmodoznak. Sokkal inkább heves és kiéhezett. Bradshaw az ágyhoz vezet, és hanyatt fektet az ágyneműn. Folytatja a durva hódítását, a nyelvünk agresszívan kergetőzik. Nem sokkal később a foga is beszáll a játékba. Felnyögök, amikor megharapja a telt alsó ajkamat.

Elhúzódik tőlem, hátrahajol, áthúzza a fején a pólóját, és ledobja a földre. Félig lehunyt szemmel nézem, csodálva az izmos testét. Túl sok sebhely borít minden bemélyedést, ebből biztosra veszem, hogy ő is a hadseregben van. A hosszú barázdákat egy KA-BAR kés okozhatta, abból ítélve, hogy milyen csúnyák. Több golyó ütötte nyom is látszik a bőrén. Szeretnék rákérdezni, hallani a történeteket, csakhogy nyilvánvalóan nem akar beszélgetni, ami talán jobb is. Holnap úgyis elmegyek. Ezért csak némán bámulom őt, és hagyom, hogy a mozdulatai elfeledtessenek velem mindent.

Bradshaw a szemembe néz, és lassan leveszi a nadrágját. Én is megfogom a nadrágom derekát, de megállít.

– Én szeretném – vallja be sötéten vigyorogva.

Nagyot nyelek, próbálok nyugodt maradni, miközben a testem minden, csak nem nyugodt. Úgy lüktet bennem a vágy, hogy nyugtalanul fészkelődöm, de tetszik ez a lassú tempó, amit diktál. Szeret irányítani, és úgy tűnik, valami romlott részem kimondottan izgatónak találja ezt.

Előveszi a farkát, és az ágyra dob egy óvszert majd akkorra, ha odakerülünk.

Én az erekciója méreteit bámulom. Őszintén szólva körülbelül ilyesmire számítottam. A seggfejeknek valamiért mindig nagy farkuk van.

Bradshaw ekkor rám néz, lassan felhúzza a pólómat, és csókokkal borítja a hasam, majd elindul felfelé, a mellem felé. Kikapcsolja a melltartómat, és a pólómmal együtt leveszi rólam. Ezután könnyedén lehúzza a leggingset és a bugyimat. A mellbimbóm megkeményedik a hidegben. Ráhajol, és az egyiket a szájába veszi, a tenyerét pedig finoman a másik mellemre teszi.

Vonaglok, miközben a mellbimbómat pöcköli a nyelvével, és könyörtelenül köröz rajta. A lábam közé nyomja a farkát, ki-be húzgálja a nedves puncim alatt, így izgat, amíg a körmeimet a háta puha húsába nem mélyesztem. Halk morgás tör fel a mellkasából, azután leengedi az egyik kezét, és két ujjával a csiklómon kezd körözni. Ívben megfeszítem a hátam, mire közelebb húz a mellkasához, hangosan liheg és csókokkal borítja a nyakam.

Finom lökéseket végez a csípőjével, a hasamhoz dörgöli a farkát, összeken az előváladékkal. Ó, istenem! Ezután mögém nyúl, megfogja az óvszert, aztán a fehér foga közé veszi, és lassan széttépi. És közben mereven néz a szemembe.

Így kell szexissé tenni egy óvszert.

Felhúzza a gumit a lüktető farkára, és rám vigyorog, ahogy a lábam közé nyúlva belém dugja két ujját. Felnyögök a behatolástól, ahogy a hüvelyem falát dörzsöli, a G-pontot ingerli, és vigyorog, miközben könyörgöm neki, hogy ne hagyja abba. Kis idő múlva kihúzza belőlem az ujjait, mielőtt még közelebb jutnék az orgazmushoz, és megmutatja nekem a vágyam bizonyítékát.

– Látod, hogy benedvesedtél egy idegentől? Milyen jó kislány! Sikítozni is fogsz nekem? Szeretném, ha megtennéd – suttogja, de nem megnyugtató a hangja. Sokkal inkább szexi és félelmetes. Domináns.

Ki a franc ez a férfi? – tűnődöm ismét. A farka végét a bejáratomhoz illeszti, és incselkedni kezd, csak a hegyét dugja be, aztán újra kihúzza. Érzem, hogy kitágulok neki, minden lökés egy kicsit mélyebbre megy, és egyre jobban belém hatol.

Nyöszörgök, és a hangra ismét a számra pillant. Fölém hajol, és az ajkamba suttogja:

– Én keményen szeretem. – Összehúzza a szemöldökét, úgy koncentrál, a lökések fájdalmasan lassúak, ezért a csípőm magától lendül feljebb, próbálja még jobban magába húzni.

Lüktet a puncim a szavaitól, és a vágytól megrészegülve bólogatok. Az ajkamon érzem, hogy vigyorog, aztán elakad a lélegzetem, mert az oldalamra fordít. Továbbra is mellettem térdel, és a lábam közé helyezkedik. A jobb lábamat felemeli függőlegesen a mellkasához. Még szerencse, hogy hajlékony vagyok, máskülönben fájdalmas lenne ez a mozdulat. A kegyetlen mosolya elárulja, hogy ő is ugyanerre gondol.

– Basszus, tökéletes a tested!

Az egyik kezével átfogja a felső combomat, a másikkal pedig az ágyon a derekamat, így döfi belém magát kegyetlenül. Én azonnal felkiáltok, de a szám elé kapom a kezem, hogy tompítsam a hangot. A nyögésem ennek ellenére hangos. Bradshaw csak halkan mordul fel, miközben durvábban kefél, mint ahogy bárki ezelőtt. Az izmai megfeszülnek, miközben a legkisebb erőfeszítés nélkül pumpál. Olyan, mint egy emberi testbe bújt isten.

Könyörtelen tekintete szégyentelenül bámul, élvezi, hogy az arcomon az élvezet és a fájdalom kifejezése váltakozik. Egy pillanatra megáll, hasra fordít, majd ismét belém hatol. Végighúzza a kezét a karomon, aztán megmarkolja a csuklómat. Én nyöszörgök, miközben aprókat mozdít a csípőjén, és a farka mindenfelől izgatja a hüvelyemet. Teljesen kitölt, a hasam legmélyebb részéig, és kibaszottul jó érzés.

Olyan jó, hogy szinte észre sem veszem, amikor a fejem fölé emeli a csuklómat és a matrachoz szegezi, a másik kezével pedig átfogja a nyakam. Elakad a lélegzetem, egy pillanatra megrémülök, mert teljesen az uralma alá vont, ekkor azonban lök egy nagyot, és már a gyönyörtől kiáltok fel.

Kitartóan pumpál, teljesen összeolvadunk, aztán lassulnak a lökései, és teljesen kihúzódik belőlem csak azért, hogy még erősebben térjen vissza újra. Én minden alkalommal felkiáltok, felakad a szemem. Lihegek és sikítozok, mintha most dugnának meg először.

– Ó, istenem! – kiáltom.

Megremeg a csípőm, és elélvezek a farkán. Ő ekkor sem lassít. A következő orgazmusom máris készülődni kezd. Nem tudom, mennyit tudok még elviselni.

Bradshaw feljebb simít a nyakamról a számra, két ujját a fogsorom közé nyomja, és a fülembe súgja:

– Milyen Isten? Ma este csak miattam sikítozol. Nincs Isten, aki tanúja lenne annak, amit veled csinálok.

A szavai hallatán lecsukódik a szemem, és a számba szívom az ujjait.

Felkuncog, és még erősebben kefél. Én ismét felkiáltok, a takarót markolom és megharapom az ujjait. Felnyög, kihúzza a számból, végigsimít az állkapcsomon, és hátrabillenti a fejem, hogy megcsókoljon. Valósággal felfal, amikor ledugja a nyelvét a torkomon. Forró lélegzetünk összekeveredik, miközben elpusztítjuk egymást. A lökések egyre gyorsabbak,
a légzése szabálytalan. Az egész testem megrázkódik az orgazmustól, amely úgy söpör végig rajtam, mint a tűz.

A takarót markolom magam alatt, amikor néhány másodperccel később ő is elmegy. Durván hozzám nyomja a csípőjét, átkarolja a mellkasom, és érzem, ahogy a hatalmasra duzzadt farka bennem lüktet. Felnyomja egészen a méhszájamig, és minden spriccelésnél nagyot rándul. Még soha nem voltam ennyire kitöltve és kielégítve. Összekoccan a foga, nyög még néhányat, aztán elernyed a teste, és rám hasal.

Miután lecsillapodik a légzésünk, mindkettőnket oldalra fordít. Szorosan a mellkasához ölel, a farka még mindig mélyen bennem van. Meglepne, ha nem szakadt volna el az óvszer ettől a durva menettől. Általában nem szoktam gyengéden átölelni a partneremet – csak Jenkinsnek hagytam, hogy magához szorítson –, de mivel engedélyeztem magamnak ezt az utolsó, gyönyörrel teli éjszakát, behunyom a szemem, és élvezem a helyzetet.

Bradshaw néhányszor hosszan és lassan végigsimít az oldalamon a hüvelykujjával, azután megcsókolja a vállam. Lassan kihúzza magát belőlem, én pedig hirtelen ürességet érzek. Szeretnék beszélgetni vele, jobban megismerni, még ha csak egy kicsit is. Amikor azonban a rideg arcára nézek, inkább meg sem szólalok. Megint olyan távolságtartó, mintha átkapcsolt volna magában valamit.

Megtettük azt, amiért idejöttünk. Rá van írva az arcára. Hát, jó. Igyekszem én is ehhez tartani magam.

Őszinte mosolyt villantok rá, amikor felállok, hogy elmenjek mellette a fürdőszobába.

– Jó dugás volt. Egyedül is kitalálsz, ugye? – mondom neki olyan határozottan, amennyire csak bírom. Inkább én akarom hidegen kiadni az útját, minthogy ő tegye meg velem.

Csodával határos módon képes vagyok megállni, hogy ne nézzek hátra rá még egyszer, utoljára. Sosem fogom elfelejteni ezt a hideg tekintetet és a döbbenetesen jóképű arcát.
A hegeket, amik számtalan kérdést és történetet rejtenek, ám amiket sosem fogok megismerni.

Becsukom magam mögött a fürdőszoba ajtaját, megnyitom a zuhanyt, és beállok alá, miután látom, hogy pára száll fel belőle.

Kellemes éjszaka volt. Holnap pedig ismét gyilkos leszek. Levetem magamról a báránybőrt, és ismét önmagam leszek. De azért a mai nap jó volt, gondolom magamban, miközben beszappanozom a testem. Bármennyire is úgy érzem, hogy nem érdemlem meg az olyan dolgokat, amik örömet szereznek nekem. Szeretném azt gondolni, hogy a halott bajtársaim is arra biztatnának, hogy élvezzem ki ezt az utolsó alkalmat, mielőtt újra belevetem magam a vérbe és a sárba.

Nyikorog az ajtó, miközben a hajamat samponozom. Leöblítem az arcom, megtörlöm a szemem, aztán kinyitom. Megdobban a szívem, és elakad a lélegzetem.

Bradshaw itt áll velem a zuhany alatt, és megfejthetetlen kifejezéssel néz rám.

– Miért vagy még mindig itt? – kérdezem, bár a hangom nem olyan kegyetlen, mint amilyennek szánom.

Felfelé görbül a szája sarka, majd a mögöttem lévő falhoz támaszkodik.

– Még senki sem rúgott ki ezelőtt, és nem tetszik.

Kifújom a levegőt, és a szemem forgatom. Erre csak még jobban vigyorog.

– Korán kell kelnem holnap, szóval…

Kibukik belőle a nevetés, ami meglep. Komolyan azt hittem, hogy ez a férfi képtelen nevetni. Ökölbe szorítom a kezem magam mellett, mert melegség terjed szét bennem a rekedt nevetése hallatán. Vagy talán azért, mert bár még idegen számomra, tudom, hogy milyen ritka ez nála. Nincs hozzászokva ehhez a hanghoz.

– Már megint kirúgsz. Nem szeretem.

El akarok fordulni tőle, ő azonban megfogja az állam, és szenvedélyes csókot nyom az ajkamra. Amikor elhúzódik, kíváncsiság tükröződik a szemében, áthatóan fürkészi az arcom.

– Azt hittem, nem azért vagy itt, hogy megismerj – mondom neki nyersen.

Lehajol, végignyalja a nyakamat elöl, fel az ajkamhoz, aztán még néhányszor megcsókol, mielőtt azt dörmögi:

– Kérdezz tőlem valamit!

Ismét vágy hasít a lábam közé. Hagyom, hogy a falhoz nyomjon, miközben megnyalja a kulcscsontomat, megízleli a vizes bőrömet, és a keze felfedezi a testem minden porcikáját.

Elfojtom a nyögésemet, és azt felelem:

– Igazság szerint megéheztem, és le akartam zuhanyozni, majd elmenni abba a bisztróba, amit itt a sarkon láttunk.

Bradshaw elhúzódik, végignéz a testemen, és úgy húzza össze a szemét, mintha nem tudna eligazodni rajtam. Ennek ellenére elmosolyodik.

– Azta! Megint visszautasítasz – mormogja, és felvonja a szemöldökét. – Szeretnéd, ha veled tartanék?

– Igen – adom meg magam.

3

NELL

Bradshaw remekül beleillik a nonstop nyitva tartó étkezde késő éjjeli hangulatába. Fekete ruhája komor, a kapucni megint a fején van, ahol lennie kell.

Megköszönöm a pincérnőnek, amikor kihozza nekem a bögre kávét és a Benedek-tojást. Bradshaw egy pohár narancslét és egy burritót rendel.

Hajnali egy óra van. Ennyit arról, hogy korán lefekszem, de nem bánom, ha holnap fáradt leszek. Ez az éjszaka sokkal, de sokkal jobb, mint amiben reménykedtem. Már két éve nem éreztem ilyet. És a vágy, hogy újra törődjek valakivel, olyan fájdalmat jelent, amit még nem vagyok kész elviselni. Addig élvezem Bradshaw társaságát, ameddig csak tudom.

Amióta megérkeztünk a bisztróba, egy szót sem szóltunk egymáshoz. Bradshaw csak néz engem, mintha megpróbálna megfejteni. De legalább már nem bámul mereven.

Két kockacukrot ejtek a bögrémbe, és beleteszek három kis kávétejszínt, ami egy fehér tálban áll minden asztalon. Bradshaw beleharap a burritóba, és behunyja a szemét.

– Ilyen jó? – kérdezem incselkedve, majd vágok egy darabot a tojásomból, és alig várom, hogy én is átéljem ezt az ételmámort.

Bólint.

– A legjobb hajnali burrito, amit valaha ettem.

– Miért, hányat ettél már? – kérdezem nevetve.

Megvonja a vállát.

– Azt hiszem, ez az első.

– Még sosem mentél ki késő éjjel enni?

Megrázza a fejét, és a szemébe lassan visszatér az az üres kifejezés.

– Gyerekkoromban nem hagyhattam el éjszaka a házat, aztán fiatalon beléptem a hadseregbe. – Nem ereszti bő lére a magyarázatot.

Nyelek egyet. Tudtam. Kerüli a munka témáját.

– Miért? A szüleid túl szigorúan fogtak téged és Erent? – kérdezem, majd a számba teszem a falatot. Behunyom a szemem, amikor a hollandi mártás szétterül az ízlelőbimbóimon. Ó, de finom!

Felnéz rám, és elvigyorodik.

– Korán árván maradtunk. A nevelőszüleim Erennek bármit megengedtek, csak engem tartottak bezárva, mert féltek, hogy bántanám az embereket, ha alkalmam nyílna rá.

Megáll a villa a kezemben.

– És megtetted volna?

Áthatóan tanulmányoz ismét, mielőtt válaszolna:

– Talán. Mindig is furcsa gyerek voltam.

Én is, vallanám be legszívesebben, de még időben elharapom a nyelvem.

– Hmm, ez különös – mondja, és elsötétedik a jéghideg tekintete.

– Micsoda?

– Ez az a rész, amikor félned kellene tőlem.

Iszom egy korty kávét, majd körülnézek az üres bisztróban. Aztán visszatér rá a tekintetem.

– Nem ijedek meg tőled. – Ez nem teljesen igaz, mert egy kicsit azért igen.

Baljós kifejezés ül ki a jóképű arcára, nekem pedig borzongás fut végig a gerincemen.

– Valóban? – Felemeli az italát, és iszik belőle néhány kortyot. Az ádámcsutkája le-fel jár, gyűlölöm, milyen mereven bámulom. Leteszi az asztalra a poharat, és megnyalja az ajkát. – Akkor mitől fél egy olyan lány, mint te?

Elgondolkodom azon, hogy mi is ijeszt meg.

Korábban attól féltem, hogy elveszítem Jenkinst és az osztagomat, de ez már megtörtént.

– Az óceántól. – Huncut mosolyt villantok rá.

Ő gúnyosan vigyorog.

– Ez komoly?

– Hát persze! – nevetek. – Rengeteg ember fél az óceántól. Kibaszottul hatalmas, és olyan könnyű elveszíteni az irányítást odakint a nyílt vízen. – Már a gondolattól is megborzongok.

Bradshaw előredől, miután az asztalra könyököl, és a tenyerébe támasztja az állát. Egy fekete hajtincs a homlokába hull, amitől csak még jóképűbb lesz. Úgy pislog és néz rám, mintha érdekesnek találná, amit mondok, és közben elégedett mosolyra húzódik a szája.

– Mit nézel? – kérdezem bosszúsan.

– Azt a nőt, aki fél az óceántól, de tőlem nem – gúnyolódik.

Összehúzom a szemem.

– Na és mitől fél egy olyan fickó, mint te? – Játékosan megbököm a cipőjét az enyémmel. Lehetnék akár egy régi filmben is most, ahogy álmaim férfijával flörtölök. Ezen töprengek, miközben látom, hogy habozik a válaszadásban. – Szóval?

– Én semmitől sem félek.

– Baromság. – Most már nemcsak megbököm a lábát, hanem bele is rúgok.

Döbbenten néz rám, aztán megrázza a fejét, és megint az a megnyugtató nevetés tör fel a torkából.

– Jól van, oké. Azt hiszem, ha mondanom kellene valamit, az az lenne, hogy túlélem az ikertestvéremet.

Bólintok.

– Ő az egyetlen ember, aki számít neked?

Megvillan a tekintete.

– Ő az egyetlen, aki megmaradt.

Szóval voltak mások is, de ők már nincsenek. Hátradőlök a széken, és karba teszem a kezem. Tőlem sem idegen a veszteség érzése.

– Sajnálattal hallom.

Megvonja a vállát.

– Ilyen az élet. – Egy kis ideig hallgat, aztán témát vált: – Szóval mit keres egy ilyen ember, mint te itt, Coronadóban?

Int a pincérnőnek, hogy befejeztük az evést.

– Csak új helyszíneket próbálok ki. Megnézem, mi az, ami tetszik – hazudom.

A pincérnő odajön hozzánk a számlával, és elpirulok, mert Bradshaw készpénzt nyújt át neki, mielőtt még tiltakozhatnék.

– Köszönöm – mondom, miután a felszolgáló elment.

Bradshaw várakozón kinyújtja felém a kezét, én pedig belecsúsztatom az ujjaim.

– Régen nem találkoztam már olyan emberrel Erenen kívül, akivel jólesik beszélgetni. – Az ujjbegyeimet simogatja a hüvelykujjával, aztán elengedi a kezem, és a kijárat felé bök a fejével.

– Dettó. Persze Erent leszámítva – válaszolom halkan.

Bradshaw elfintorodik, és vigyorogva ingatja a fejét.

– Látod? Folyton furcsa dolgokat mondasz.

– Te is.

– Talán éppen ezért nem vagy ellenemre.

Várom, hogy elinduljon az ajtó felé, csak azután mosolyodom el magamban. Amikor ezt mondta, úgy hangzott, mint Jenkins. Nem vagy ellenemre. Ez volt az első, kemény munkával kiérdemelt kedves megjegyzés, amit az őrmesteremtől hallottam. Soha nem gondoltam volna, hogy ilyesmit mond, mert általában olyan hidegen viselkedett velem.

Ebből tudom, hogy a lelke mélyén Bradshaw is rendes ember.

Befordulunk a sarkon, és visszamegyünk a szállodához. Szeretném azt mondani neki, hogy nem szükséges visszakísérnie, de kétlem, hogy hallgatna rám.

– Szóval, Bradshaw, milyen ember vagy igazából? – kérdezem, és játékosan a vállához ütöm az enyémet.

Megrezdülnek a nyakizmai, de egyébként kitartóan lépdel tovább.

– Egy ördög.

– Egy ördög? – visszhangzom hitetlenkedve.

Ha tudná, mire vagyok képes, rólam is azt gondolná, hogy ördög vagyok.

– Igen. Olyan dolgokat tettem, amiket elképzelni sem lehet. Olyanokat, amikért gyűlölöm magam. – Na jó, ez elég félelmetes. – És te? Te milyen ember vagy?

Elgondolkodom. Sok célpontot megöltem már. Kijelölték nekem, aztán megkaptam a parancsot írásban is. Olyanokat, akikkel sosem találkoztam, sőt azt sem tudtam, miért kell megölnöm őket. Fogalmam sincs, hogy hány gyerekük vagy testvérük volt. Csak vakon parancsot teljesítettem, és egyáltalán nem törődtem vele. Jenkins mindig is úgy hívott, hogy az ő kis mészárosa vagyok.

– Egy mészáros – válaszolom meggondolatlanul.

Megáll a hotel bejáratánál, és felvonja a szemöldökét, úgy néz rám.

– Mészáros, mi? Furcsa kifejezés ez egy ilyen gyönyörű, fiatal nőtől. – Összehúzza a szemét.

Istenem, ha tudná! Az életem egy bűnös titok, a tetteim csupán suttogások a szélben.

De még mindig zavar, minden egyes gyilkosság lassan egyre jobban megöli a lelkem.

– Mit dolgozol? – kérdezi, és a hüvelykujjával megsimogatja az arcomat.

Gyorsan levegőt veszek, és megrázom a fejem.

– Két állás között vagyok. – Pontosabban két osztag között.

Elgondolkodva összevonja a szemöldökét, aztán magához ölel, és végigsimít a hátamon. Mozdulatlanná dermedek, amikor a hátam közepén, közel a gerincemhez megáll az ujja azon a golyó nagyságú hegen, amely tudom, hogy felkeltette az érdeklődését.

– És azelőtt mit dolgoztál? – erősködik. Hallom, hogy a fogaskerekek dolgoznak a fejében.

Nekem viszont rövidre zár az agyam.

– Ööö, könyvtáros voltam.

Eltol magától, és bizalmatlanul néz rám.

– Miért hazudsz?

Összeszorul a mellkasom.

– Nem hazudok.

A szemébe visszatér a hideg kifejezés, és megfeszül az állkapcsa.

Én is ugyanilyen érzéketlenül reagálok:

– Miért számít ez? És te mit dolgozol?

Nem válaszol.

– Gondoltam. Képmutató. – Meg akarom kerülni, hogy bemenjek az előcsarnokba, ő azonban közém és az ajtó közé lép.

– Azért nem árulod el, hogy mivel foglalkozol, amiért én sem akarom? – A hangjában van valami új él, mintha egy kést szegezne a nyakamhoz.