Fordította
MATOLCSY KÁLMÁN

MICHAEL J. SULLIVAN KÖNYVEI

RIYRIA – A KEZDETEK

A Koronatorony

A Rózsa és Tövise
Dulgath halála

RIYRIA-KRÓNIKÁK GYŰJTEMÉNY

Kardtolvajok

A Birodalom felemelkedése

Novron örököse

AZ ELSŐ BIRODALOM LEGENDÁI

Mítoszok kora

Kardok kora

Michael J. Sullivan: Age of Swords

Book Two of The Legends of the First Empire

Copyright © 2017 by Michael J. Sullivan

All rights reserved.

Borítófestmény: Marc Simonetti

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2021

Hungarian translation © Fumax Kft., 2021

Szerkesztő: Horváth Vivien

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 226 9

Ezt a könyvet Tim Gerard Reynoldsnak,
Elan-regényeim mesélőjének ajánlom,
akinek előadásmódja életet lehel a puszta betűkbe,
hangot ad a képzeletemnek, és akinek tolmácsolásában
jobbnak tűnnek a történeteim, mint amilyenek.
Kösz, Tim, jövök neked még egy vacsorával;
igazán restellem, hogy megnevettettelek,
és ezzel megzavartam a stúdiómunkálatokat.

A SZERZŐ JEGYZETE

Üdvözlet újra az Első Birodalom legendáinak lapjain! Szeretném azzal kezdeni, hogy megköszönöm az új sorozat meleg fogadtatását. Mindig kockázatos félretolni egy jól bejáratott sorozatot azért, hogy az ember valami újat alkosson, és bevallom, félve jelentettem meg a Mítoszok korát. Én nagyon bírom az új szereplőket, és reméltem, hogy te, az olvasó is csípni fogod őket, de addig, amíg az emberek kézbe nem veszik az új könyveimet, sohasem lehetek biztos a kedvező fogadtatásban. Nos, már hét hónappal vagyunk túl a megjelenésen, és elmondhatom, hogy a Mítoszok kora több mint tízezer recenziót és értékelést kapott a Goodreadsen, az Audible-ön és az Amazonon. Ami még ennél is elképesztőbb, hogy az olvasók kilencven százaléka 4 vagy 5 pontot adott rá, és csak két százalékuk értékelte 1 vagy 2 pontosra. Nem is vágyom ennél többre! Úgyhogy köszönöm nektek, az olvasóknak, hogy eloszlattátok abbéli félelmeimet, hogy talán nem is vagyok képes olyasmit írni, amiben nem szerepel Royce és Hadrian.

Ha már a szereplőknél tartunk, az egyik dolog, amit a legjobban szeretek a Kardok korában, az, hogy többet láttat a sorozat főszereplőiből. Az Első Birodalom legendái kezdettől fogva olyan sorozatnak indult, amelynek karakterei egyformán nagy figyelmet élveznek, de ha már az első könyvben kikerekítettem volna a szereplőket, jelentősen lelassítottam volna a cselekményt. A Mítoszok korára már így is sok feladat hárult: bemutatta a két fő fajt (a rhunákat és a fhreyeket), tisztázta a közöttük lévő kulturális különbségeket (előbbi primitív, utóbbi fejlett), és egy önmagában is élvezhető történetet mesélt el, miközben olyan további cselekményszálakat fűzött össze, amelyek átszőnek majd egy egész elbeszélésfolyamot, beleértve Malcolm és Nefron kapcsolatát, illetve Trilost és az ő mesében játszott szerepét.

A Mítoszok korában röviden már találkozhattunk Gifforddel, Roannal, Brinnel és Moyával, de a Kardok korából az is kiderül majd, miért szeretem őket annyira, és hogy milyen különleges részletekkel gazdagítják a történet egészét. Természetesen a régi kedvencek is visszatérnek, név szerint Perszephoné, Raithe, Malcolm, Arion, és persze Surit és Minnát sem hagyhattam ki. Lehetőség lesz megismerkedni a dhergekkel, egy olyan fajjal, amelyet nem láthatunk sokszor a Riyria-krónikákban. A dhergek hazájába tett utazás fontos helyet foglal el ebben a történetben, és nagy örömmel mutatom be az Elan legfőbb fajait alkotó triumvirátus utolsó tagját.

Van még valami, amit szeretnék megemlíteni, mielőtt utadra bocsátalak a mese rengetegébe. A Mítoszok korának szerzői előszavában megemlítettem, hogy az egész sorozatot megírtam már azt megelőzően, hogy az első könyvet leadtam volna a kiadónak, és ez igaz is. Ám azt hiszem, rosszul fejezhettem ki magam, és szeretnék tisztázni valamit. A megírtam és befejeztem közötti különbségre gondolok, ami történetesen igencsak széles szakadékot képez. A megírtam az összes könyvet a következőt jelenti: elégedetten dőltem hátra az első vázlat fölött. Csakhogy a befejeztem sokkal több ennél: szükségeltetik hozzá a könyvek csiszolgatása, miután befutottak a vélemények azoktól, akikben megbízom, például az alfa-olvasómtól, a béta-olvasóimtól (ez általában tizenöt-húsz ember), az ügynökömtől és az ügynökség más alkalmazottaitól, a szerkesztőmtől és a kiadómtól. Ezt követően a sorozatszerkesztők, az olvasószerkesztők és korrektorok kapnak lehetőséget arra, hogy tovább simítgassák a kéziratot, és valami olyasmivé formálják, amit egyedül nem lennék képes létrehozni. Ez a sok végső simítás időbe telik, ami fontos tényező a kiadás ütemezésében.

Szeretném elmondani, hogy a sorozat további részei esetében megpróbáljuk lerövidíteni a könyvek megjelenései közötti időt. Igen, az első és a második között egy év maradt ki, de ez azért történt így, mert lényeges átalakításra volt szükség. Az a helyzet, hogy amikor Robin (a feleségem és alfa-olvasóm) a sorozat végére ért, kijelentette, hogy az első három könyv nagyon jó állapotban van, a sorozat végén azonban akad néhány kétes megoldás. Zűrzavarosnak találta a cselekmény bizonyos pontjait, nem értett egyet néhány logikai összefüggéssel, de legfőképpen úgy érezte, hogy elsiettem a lezárást. Mint az esetek többségében, ezúttal is igaza volt.

Ezen aggasztó részletek kiigazítása végett egy évet töltöttem a befejezés átalakításával, és a folyamat során a sorozat ötkötetesről hatkötetesre dagadt. Az igazság az, hogy eredetileg megpróbáltam – komoly irodalmi szakkifejezéssel élve – egybepasszírozni két könyvet, pedig azon a ponton a történet természetes szünetet igényelt. Miközben tehát ezzel foglalatoskodtam, a Kardok kora érintetlenül csücsült. Amíg nem végeztem a sorozat befejező kötetével, nem tudhattam, milyen átalakításokra lesz szükség a Kardok korában, és mint kiderült, itt-ott valóban csavarni kellett a cselekményen. Kár lett volna kiadni, hogy aztán ne tudjam elvégezni rajta a kívánt változtatásokat.

Végül az átdolgozott könyvet 2016 májusában adtam át Robinnak, majd az év további részében a visszajelzéseken, beledolgozott változtatásokon munkálkodtunk, miközben a kézirat sorozat- és olvasószerkesztését végeztük, ami 2017 februárjáig tartott. Elképesztő végignézni, ahogyan egy kézirat kész könyvvé alakul. Ha érdekel a folyamat, Robin éppen egy Így készült a Kardok kora című, ingyenes e-bookon dolgozik, amely betekintést nyújt a színfalak mögé. A Riyria – A kezdetek harmadik könyvével (Dulgath halála) hasonlóképpen jártunk el, és ha küldesz egy e-mailt a michael@michaelsullivan-author.com-ra, te is kaphatsz egy példányt. Az e-mail tárgy sorában tüntesd fel, hogy „Így készült…”, a könyvcímmel vagy -címekkel együtt, amelyek érdekelnek, és kiküldjük őket neked.

Na jó, ígérem, hogy az utolsó dolog következik. Ha olvastad a Mítoszok korának köszönetnyilvánításait, észrevehetted, hogy megemlítem: szívesen hallok felőletek. Több száz levelet kaptam már, amelyeknek nagy része bocsánatkéréssel kezd, amiért háborgatni merészel. Ezeken mindig jót kacagok: mintha bizony valaha is zavarhatna az, hogy az embereknek tetszenek a könyveim. Annyira szeretem olvasni ezeket a leveleket, hogy úgy döntöttem, ismét közlöm a felkérést. Tehát ha tetszik ez a könyv (vagy akkor is, ha nem), nyugodtan írj rám a michael@michaelsullivan-author.com címen. Érdeklődéssel várom, milyen mondanivalód van számomra.

Ezzel el is érkeztünk az előszó végéhez. Most dőlj hátra, módosítsd az e-book betűtípusát és hátterét, adott esetben simítsd végig a papírt, és szívd be mélyen a nyomtatott kötet nyomdafestékillatát. Ideje fejest ugrani! A Kardok kora a kedvencem a sorozatból, és remélem, ugyanolyan nagy élményt nyújt majd elolvasni a mesét, mint amilyet nekem nyújtott a megírása.

ELSŐ FEJEZET

A vihar

A legtöbben úgy hiszik, a Nagy Háború első csatája Bőgázlónál esett kora tavasszal, pedig a legelső támadás igazából egy nyári napon történt Rhen-dahlban.

BRIN KÖNYVE

Biztonságban vagyunk? – kiabált fel Perszephoné a nagy tölgynek.

Magda az erdő legöregebb fája volt, hatalmas és fenséges. Előtte állva Perszephoné úgy érezte, mintha egy óceánt vagy egy hegyet szemlélne, és mindkettőtől nagyon aprónak érezte magát. Amikor rájött, hogy kétszavas kérdése túl egyszerű, túl homályos, hozzátette:

– Mit tehetek még, hogy megvédjem a népemet a fhreyektől?

Perszephoné a válaszra várt.

Feltámadt a szél, a fa megrázkódott, és letört egy jókora ága.

Perszephoné ijedtében félreugrott, amikor a vaskos főág földet ért. Ha néhány ujjnyival közelebbre esik, ebből a magasságból végezhetett volna a nővel. Az erdő lombkoronájában fennakadt, törött ágakat „özvegycsinálóknak” hívták. Mivel Perszephoné már elveszítette a férjét, a mellette fekvő halott fadarab túlbuzgónak bizonyult.

– Mit akar ez jelenteni? – fordult Surihoz.

A fehér farkas mellett várakozó, fiatal látó a lehullott ágra pillantott, és megvonta a vállát.

– Szerintem ez csak a szél. Úgy néz ki, vihar lesz.

Magda tanácsa egyszer már megmentette Perszephoné népét. Akkor a nő személyesen járult a nagy fa elé, és most újra válaszokat keresve érkezett ide. Hónapok teltek el legutóbbi látogatása óta, és az élet a Rhen-dahlban visszatért a megszokott, kényelmes kerékvágásba. A két Miralyith pusztító összecsapásának maradványait eltakarították, de Perszephoné tudta, hogy a viszály ezzel nem ért véget. Számos kérdés megválaszolatlanul maradt, és ezekre sem ember, sem fhrey nem tudta a választ. Mégis…

Perszephoné a leesett faágat nézte. Nem jó jel, ha Magda azzal kezdi a társalgást, hogy megpróbál összezúzni.

– Valami baj? – kérdezte Arion. A fhrey, aki még nem sajátította el teljesen a nyelvüket, Suri és Minna oldalán nagy érdeklődéssel figyelte a fejleményeket. Egy Padera horgolta zöld sapkát viselt, amelynek mókás kinézete köznapibb megjelenést biztosított a Miralyithnek: sokkal kevésbé látszott istennek, és sokkal inkább embernek. Arion is eljött, hogy működés közben lássa a jósdát, habár Perszephoné több társalgásra és kevesebb történésre számított.

Suri felpillantott a fára.

– Nem tudom.

– Mit mond Magda? – kiabálta túl Perszephoné a szél egyre erősödő vonítását.

Így kellett volna működnie. Perszephoné kérdéseket tett fel a fának, a látó pedig tolmácsolta Magda válaszát, miután figyelmesen végighallgatta a levelek és ágak zizegését. De Arion helyesen érzékelte, hogy ezúttal valami gond van. Suri zavarodott arccal állt ott: nem egyszerűen értetlenkedett, hanem őszintén aggódott.

– Nem vagyok benne biztos – felelte a lány.

Perszephoné arrébb söpörte a szájába tévedt, vastag hajtincset.

– Miért nem? Talányokban válaszol, vagy rád sem hederít?

Suri arca bosszankodva rándult meg.

– Beszél hozzám, azzal nincsen gond, de olyan gyorsan, hogy nem értem, amit mond. Igazából csak hebeg és habog. Sohasem láttam még ilyennek. Egyre azt ismételgeti: „Fuss… fuss sebesen… fuss messzire. A nyomodban vannak.”

– A nyomodban vannak? Kik? Hozzánk beszél egyáltalán? Ez a válasz a kérdéseimre?

Suri a fejét csóválta, amitől rövid haja a homlokát díszítő tetoválásokat verdeste.

– Nem. Már azelőtt is ezt hadarta, hogy bármit kérdeztél volna. Azt hiszem, nem is hallott téged. Még abban sem vagyok biztos, hogy Magda ismerné a fut szót. Most komolyan, honnan tudhatná egy fa, hogy mi az?

– Azt akarod mondani, hogy a fa megháborodott?

Suri bólintott.

– Halálra van rémülve. Ennél még egy egérnek is több mondanivalója volna. Most már nem is szavakat használ, csak zajong. – Suri szemöldöke felugrott, az arca megfeszült, a szemét összehúzta, az ajkát összeszorította.

– Mi a baj? – kérdezte Perszephoné.

– Nem túl kellemes, amikor egy fa sikolt.

A magas fű csapkodta Perszephoné lábszárát, a ruhája ostorként verdesett és csattogott. Az ágakról lehullott tölgylevelek olyan sűrűn kavarogtak, mint a hóförgeteg. Az áthatolhatatlan lombtól Perszephoné nem láthatta az eget, de a szél mindennél erősebben tombolt. Az ágak alól kilépve rádöbbent, hogy a percekkel korábban még tiszta kék ég mostanra viharos szürkébe fordult. Sötét fellegek tolultak egymásba, és alkonyattá komorították a déli napsütést. Valamiféle furcsa, zöld fény kísérteties, természetellenes árnyalattal vont be mindent.

– Mi történik? – lepődött meg Arion.

– Vakrémület lett úrrá a fán – válaszolta Suri.

– Talán visszatérünk a dahlba – javasolta Arion felfelé fordított fejjel. – Igen?

Minna vonyítva közelebb húzódott Surihoz, és csaknem felborította a lányt. A látó letérdelt, hogy megnyugtassa a farkasát.

– Nincs rendjén, ugye, Minna?

Arion komoly arccal felhagyott a próbálkozással, és a rhuni helyett visszaváltott a saját nyelvére.

– Vissza kell… – Vakító villanás és rémisztő dörrenés szakította félbe.

Minna szűkölve leiramodott a domboldalon.

Perszephoné megtántorodott. Hiába próbálta szapora pislogással eltüntetni az éles, fehér sáv képét a szeméből. Az orra megtelt füstszaggal, bőrén lángok forróságát érezte.

Magda kigyulladt!

Arion a földön feküdt a fa lábánál, és mindkét kezét az ég felé emelve védte magát. A Miralyith egyetlen szót kiáltott, Perszephoné nem ismerte fel, mit, de valamiféle parancsszónak hangzott. A vén tölgyet körülölelő lángok egy pukkanással semmivé lettek, a helyükön borzasztó sziszegés és kegyetlen fuvallat kavarta füst maradt. Magda középen kettéhasadva állt. Borzalmas, elüszkösödött, élénkvörös szélű sebhely tátongott rajta, amely minden széllökéssel nagyobbra tágult. A fák csodálatos ősanyja halálos csapást szenvedett el az istenek kezétől.

Perszephoné talpra segítette Ariont.

– Menekülnünk kell! – sürgette őket a fhrey.

– Micsoda? Miért?

Amaz megragadta Perszephoné karját, és húzni kezdte.

– Most azonnal!

Perszephoné fejbőre csiklandott, miközben Arion lerángatta a dombról, hogy a tisztásról a Sarló-erdő sötétlő árnyai felé vonszolja. Suri és Minna már előttük jártak, és sebesen szedték a lábukat.

Csatt!

Villám csapott a földbe valahol a hátuk mögött.

Csatt! Csatt!

Két újabb nyaláb hasított a levegőbe, olyan közel, hogy a nő érezte a hőjét. Perszephoné és Arion fej fej mellett haladva követték Surit és Minnát, akik a töviseken és tüskéken át bevették magukat egyenesen az erdőségbe. Perszephoné levegőért kapkodva hátrapillantott. Egy sor égésnyom füstölt egyenes vonalban a tölgy és a jelenlegi helyük között.

Csatt!

Mindnyájan ugrottak egyet, mivel a hang közvetlenül a fejük fölött dörrent. A fák odafent a vén tölgyhöz hasonlóan lángra lobbantak. Az egyik otromba, az özvegycsinálók babérjaira törő ág óriási fáklyaként zuhant alá.

– Kell fedezék – szólt Arion, és ismét megrántotta a nő kezét.

– A rol itt van a közelben! – kiáltotta Suri. – Erre! – A lány a szökellő Minnával az oldalán bevetette magát a sűrűbe.

Lehet, hogy Perszephoné nem értett a fák nyelvén, de a kínszenvedést felismerte. Az erdő sikoltott. Ágak roppantak, törzsek nyögtek, és a rengeteg felrikoltott, ahogy a szél tépázta nyári lombköntösét. Aztán új hang támadt, egy elsöprő erejű, mindent elfojtó dübörgés, amely egyszerre szólt minden irányból. Perszephoné először azt gondolta, záporeső lehet, de a zaj túl erős volt, túl erőszakos. Jéglabdák szaggatták a leveleket és ágakat. Ökölnyi lövedékek ostromolták a lombozatot, és lepattantak az ágakról, fatörzsekről. Perszephoné feje fölé emelt karral felsikoltott, ahogy két jókora jégdarab csapódott a hátának. A gömbök jóformán csak súrolták a bőrét, de úgy megcsípték, mint a nádpálca suhintása, és egy ökölcsapás erejével bírtak.

Suri, aki előrébb járt, megtorpant egy függőleges sziklafal előtt, és tenyérrel rácsapott a sima kőre. Perszephoné nagy megkönnyebbülésére a kőfal egy része megnyílt, és láthatóvá vált a sziklából szépen kivájt, apró helyiség. A látó beugrott, nyomában a farkassal. Suri széles karlendítésekkel integetett az ajtónyílásból, a biztonságos menedék felé sürgetve a két nőt. Rhen-dahl törzsfője és a Miralyith együtt léptek át a küszöbön, kissé lehajolva, nehogy beverjék a fejüket. Amikor már odabent volt, Perszephoné megfordult, hogy végignézzen a pusztításon.

Csatt!

Újabb villám hasított keresztül az égen, és egy pillanatra áttetsző, a napnál is fényesebb zöld árnyalatok ömlöttek végig a lombokon.

Csatt!

Egy közeli nyárfa kigyulladt. A kettévágott fa szikra- és lángözön közepette kidőlt. A szél felélesztette a csapások keltette tüzet, és mindenfelé szétterítette a lángpoklot: jég, tűz, szél és törmelék kavargott a levegőben. Perszephoné félig elborzadva, félig lenyűgözve meredt a látványra.

Suri rácsapott a zárókőre, és a sziklakapu becsukódott.

Odakint a villámcsapások és a dübörgő jég lármája tovább folytatódott, de már tompábban, biztonságos távolságban. A futástól kifulladt társaság most jött rá, hogy jelentősebb sérülések nélkül megúszták a dolgot, és a túlélők döbbent meglepetésével néztek össze. Megkönnyebbülés ömlött végig Perszephonén… de aztán rájött, hogy nincsenek egyedül.

Gifford sohasem nyerhetett futóversenyt. Ő maga viszonylag későn ismerte fel ezt az tényt, noha a többiek már a születése napján tudták róla. A bal lábában semmit sem érzett, nem tudta ráterhelni a testsúlyát, és csak húzta maga után a végtagot. A háta sem ért sokkal többet: súlyosan elferdült gerince a csípőjét az egyik irányba húzta, a vállát a másikba. A legtöbben szánták Giffordöt, néhányan pedig megvetették. Ő egyiket sem értette.

Roan kivételnek számított. Amit mindenki más veszett ügynek tartott, azt a nő kihívásnak vette.

Mindketten Gifford kerekháza előtt voltak, ahol Roan éppen egy fából és ónból kialakított alkalmatosságot erősített a férfi lábára, szorosra húzva a bőrszíjakat. A fűben térdepelt Gifford előtt munkakötényében, orrára szénfolt kenődött. Sötétbarna haját rövid lófarokban fogta össze a feje tetején, amolyan kakastaréjformán.

Az éles fém tucatnyi sebhelyet hagyott ügyes kis kezén. Gifford meg akarta fogni, megcsókolni a vágásokat, elvenni a fájdalmát. Egyszer már megpróbálta megérinteni a nő ujjait, de nem vette ki jól magát a dolog. Roan elhúzódott, a szeme elkerekedett a félelemtől, és iszonyat ült ki az arcára. Ugyanis Roan nem szerette, ha megérintik, és Gifford tudta is ezt, csak megfeledkezett magáról. A nő ijedelme nem csupán Giffordre korlátozódott. Senkinek az érintését sem tűrte el.

Keményen megrántotta a bokaszíjat, és határozott arckifejezéssel biccentett.

– Így jónak kell lennie. – Felállt, és jelképesen leporolta a tenyerét. A hangja lelkesen, de komolyan zengett. – Készen állsz?

Gifford válaszképpen a fazekasállványba kapaszkodva álló helyzetbe húzta magát. A lábára erősített, botokból és fémpántokból alkotott eszköz úgy nyikorgott, amikor a férfi felemelkedett, mintha egy kicsiny ajtót nyitott volna ki valaki.

– Ráhelyezted a súlyod? Próbáld ki, hogy megtart-e.

Amikor Gifford rá akart támaszkodni a bal lábára, olyan volt, mintha csak vízre dőlne. Persze a nő kedvéért szívesen arcra bukott volna. Talán sikerül elgurulnia, és megnevettetheti Roant. Ha két erős lábbal született volna, szívós lenne és mozgékony, bohócként táncolva és forogva szórakoztatná. Talán még meg is kacagtatná, ami csak ritkán sikerült. A nő ugyanis még mindig rabszolgaként, a semminél is kevesebbként gondolt önmagára. Gifford azt kívánta, bárcsak Roan is úgy tekintene magára, ahogyan ő látta, csakhogy a sérült férfi rossz tükörnek bizonyult, amely törött képet adott vissza.

Gifford megbillentette a csípőjét, és némi súlyt helyezett a béna lábára. Nem borult fel. A combjára és a vádlijára tekert szíjak erősen húzták, de a láb kitartott. Leesett az álla, elkerekedett a szeme, mire Roan igazából elmosolyodott.

Marira, micsoda elképesztő látvány!

Gifford nem tudott ellenállni a mosolynak: kénytelen volt visszavigyorogni. Egyenesen állt. Vagy legalábbis annyira egyenesen, amennyire kicsavart háta engedte. A Roan tervezte bűvös vértezettel úgy tűnt, megnyerheti az esélytelen csatát.

– Tegyél egy lépést – biztatta a nő, és kis kezét izgatottan ökölbe szorította.

Gifford visszaterhelte a testsúlyát a jobb oldalára, majd felemelte és előrelendítette a bal lábát. A pántok ismét megnyikordultak. Tett egy lépést úgy, ahogyan a rendes emberek szoktak naponta több ezerszer, ám ekkor a merevítő összeomlott.

– Jaj, ne! – kapott a szájához Roan, amikor Gifford elzuhant, és csak egy hajszál választotta el attól, hogy a reggeli napon száradó, frissen mázolt edényekre essen.

Az arca és a füle belecsapódott a keményre szikkadt talajba, amibe az egész feje beleremegett. Ám a büntetés legjava a könyökének, kezének és csípőjének jutott. Roan bizonyára fájdalmas esésnek látta, de Gifford tudta, hogyan kell esni. Egész életében azt gyakorolta.

– Annyira, de annyira sajnálom! – Roan ismét térden állt, és az oldalára gördülő férfi fölé hajolt. A nő mosolya eltűnt, és a világból kiveszett egy kis napfény.

– Jól vagyok, semmi baj. Nem estem já az edényekje.

– Elhajlott a fém. – Roan a könnyeivel küszködve végigfuttatta sérült kezét a vázon. – Az ón nem elég erős. Sajnálom.

– Egy dajabig megtajtott – felelte a férfi, hogy felvidítsa. – Csak így tovább. Egysze’ sikejülni fog. Biztos vagyok benne.

– Amikor jársz rajta, nagyobb erő feszíti a pántokat. Számolnom kellett volna a megnövekedett súllyal, amikor a másik lábad a levegőben van. – Többször megütötte a halántékát, és az arca minden ütésre összerezzent. – Rá kellett volna jönnöm. Rá kellett volna jönnöm. Hogyhogy nem jöttem rá?

Gifford ösztönösen elkapta a csuklóját, hogy megakadályozza az ütlegelést.

– Ne okold…

Roan felsikoltott, és rémülten hátralökte magát. Amikor visszanyerte lélekjelenlétét, zavartan nézték egymást, arckifejezésük mintha egymás tükörképe lett volna. A pillanat kényelmetlenül hosszúra nyúlt, de végül Gifford mosolyt erőltetett az arcára. Nem a legjobban sikerült mosolya volt, de csak ennyire futotta.

A kényelmetlen hallgatást könnyítendő úgy tett, mintha mi sem történt volna, és ott folytatta, ahol abbahagyták.

– Joan, nem tudhatsz mindent elője, amiko’ valami újba fogsz. Legközelebb jobb lesz.

A nő kétszer rápislogott, aztán a tekintete elrévedt. A levegőbe bámulva gondolkodott. Néha olyan erősen törte a fejét, hogy szinte hallani lehetett a gondolatokat. Ismét pislogott, majd visszatért a révedésből. Gifford asztalához lépett, és felvett egy agyagedényt. A kényelmetlen pillanat úgy illant el, mintha sohasem létezett volna.

– Ez egy új forma, ugye? – kérdezte. – Szerinted sokkal nagyobb méretben is megtartaná az alakját? Ha valahogyan sikerülne…

Gifford ferde mosolya őszinte ívbe húzódott.

– Lángész vagy, Joan! Még senki sem mondta neked?

A nő bólintott, és a kis kakastaréj megbillent a fején.

– Te már mondtad.

– Mejt igaz is.

Roan ismét zavarba jött, mint mindig, amikor Gifford bókolt vagy bárki bármi szépet mondott neki. A jól ismert zavar elillant, amikor Roan újra a merevítőre szegezte a tekintetét, és felsóhajtott.

– Kell valami erősebb. Kőből nem lehet, fából nem lehet.

– Az agyagot nem javaslom – szólt Gifford, hátha ismét megnevettetheti. – Báj gyönyöjű pántokat tudtam volna csinálni neked.

– Biztos vagyok benne – felelte a nő teljes komolysággal.

Roan nem értette a viccet. A viccek többségét a váratlan vagy elképesztő felvetések szülték, például hogy valaki agyagból készítene merevítőpántot. De a nő agya nem így működött, Roan semmit sem tartott túlzottan elképesztőnek, számára egy gondolat sem tűnt őrültségnek.

– Majd kitalálok valamit – szögezte le, miközben lecsatolta a merevítő keretet. – Valamit, amivel megedzhetem a fémet. Mindig van jobb megoldás. Padera is ezt mondja, és mindig igaza van.

Roannak jó oka volt nagyra tartani Padera véleményét. Nem létezett olyasmi, amit Rhen-dahl legidősebb lakója ne látott volna. A nézeteit nyíltan ki is fejtette, akár akarták a körülötte állók, akár nem. Érthetetlen okokból Gifforddel mindig különösen elutasítóan viselkedett.

Miközben Roan a szíjcsattal bíbelődött, feltámadt a szél, és lefújta a férfi rongyait a fazekasasztalról. Két agyagkupa felborult, és halk csörrenést hallatott. Nagy tömegben jelentek meg a sűrű fellegek, eltakarták a kék eget és a ragyogó napkorongot. A dahl körül munkálkodók sietve elindultak a házuk felé.

– Vidd be a mosást! Vidd be a mosást! – ordított Viv Baker a lányával.

A Killian fiúk csirkéket hajkurásztak, Bergin pedig szaladt, hogy letakarja friss söradagját.

– Egy perccel ezelőtt még tökéletes napunk volt – morgolódott, és úgy sandított fel az égboltra, mintha az bizony hallhatná.

Egy újabb fuvallattól Gifford teljes edénykészlete csörömpölve összekoccant. Két másik is felborult, félköröket leírva gurultak végig az asztallapon. Termékeny napja volt, mielőtt Roan megérkezett volna, de a nőt mindig szívesen fogadta.

– Be kell vinnünk az edényeidet. – Roan megkétszerezett erővel igyekezett levenni a keretet, de az egyik csat nem engedett. – Túl szorosra húztam.

A szél egyre erősebben fújt. A csarnok lobogói éktelen zajjal csattogtak a rohamban. A kút körül álló tűztálak erősen próbálták életben tartani a lángot, de elvesztették a csatát, és mindkettő kialudt.

– Ez nem jelent jót – mondta Gifford. – Eddig még csak egyetlenegysze’ aludtak ki, és akko’ a csajnok teteje is leesett.

A zsúpfedél megrezzent kis kunyhóján, fű és agyag szóródott az arcába és a karjára.

A csattal bajlódó Roan dühösen benyúlt az egyik zsebébe, és kivette egy másik találmányát. Két kés volt az, amelyeket bőrrel olyan szorosan kötözött össze, hogy egyszerre vágtak. Azok segítségével hasította át a váz szíjait, megszabadítva tőle a férfit.

– Így. Most már…

Villám csapott a csarnokba. Szilánkok, szikrák és fehér füstpamacs előzte meg a dörrenést, amely olyan hangos volt, hogy Gifford szinte érezte a zajt áthatolni a testén. Óriás rönkök robbantak szét, a zsúpfedél pedig lángra kapott.

– Láttad…? – kezdte Gifford, amikor egy újabb villám találta el a csarnok oldalát. – Azta!

Roannal együtt döbbenten bámulták, ahogy egy harmadik, majd egy negyedik nyaláb is belecsapódik a rönképületbe. Cobb, a disznópásztor és alkalmi kapuőr mozdult először. Berginnel rohanva indult a kút felé, vízhordó tököket kapva fel útközben. Ekkor egy újabb villám szilánkfelhővé robbantotta szét a csörlőt, és mindketten a földre vetették magukat.

További villámok záporoztak a dahlon belül és kívül egyaránt. Mindegyik sikolyokat, tüzet és füstöt szült. Roan és Gifford körül az emberek az otthonukba rohantak. A galantiak, a száműzött és a dahlba befogadott fhrey harcosok kiszaladtak a sátraikból, és az égre emelték a tekintetüket. Ugyanolyan riadtnak tűntek, mint bárki más, és ez legalább annyira zavarba ejtő látvány volt, mint a katasztrofális vihar. Nem sokkal azelőttig ugyanis a fhreyeket mindenki isteneknek tartotta.

Gelston, a birkapásztor szaladt feléjük. A villám éppen akkor csapott be, amikor a farakás és Killianék félérett babágyása között járt. Gifford nem sokat látott a kígyózó, vakító ragyogáson kívül. Amikor visszanyerte a látását, Gelston a földön hevert, haja lángolt. Bergin odafutott a férfihoz, és leöntötte a fejét.

A fazekas odakiáltott Roannak:

– El kell jutnunk a jaktájvejembe! Most jögtön!

A mankóját megragadva feltápászkodott.

– Roan! Gifford! – üvöltötte Raithe. Malcolmmal az oldalán, teljes erejéből rohant feléjük. Raithe két kardot kötött: a törött rézfegyvert a hátára csatolta, míg a szépen díszített fhrey penge hüvely nélkül lógott az övéről. Malcolm egy lándzsát fogott két marokra. – Nem láttátok Perszephonét?

Gifford a fejét rázta.

– Nem, de el kell jutnunk a vejembe!

Raithe bólintott.

– Szólok az embereknek. Malcolm, segíts nekik!

Az egykori rabszolga Gifford mellé lépett, a vállát a fazekas karja alá támasztotta, és gyakorlatilag egymaga vitte a széles raktárveremhez, miközben Roan követte őket. Az első aratásra még egy hónapig nem került sor, ezért a verem csaknem üresen állt. A vályogtéglával kibélelt falú üregben régi zöldségek, gabona és szalma dohos szaga terjengett. A dahl több lakója már odabent várakozott. Bakerék a lányukkal és két fiukkal a hátsó falnál kuporogtak rettegő ábrázattal. Engleton és Wedon, a szántóvető a nyitott ajtón át kémlelte az odakint dúló vihart.

Brin, akit a dahl újonnan nevezett ki a Szokások Őrzője tisztségre, szintén jelen volt.

– Láttátok a szüleimet? Nincsenek itt – mondta reszketeg hangon.

– Nem – felelte Roan.

Odakint folyamatosan dörgött és csattogott. Gifford képzeletében éles villámnyalábok társultak a lármához. A verem mélyéről nem láthatta az udvart, csak az égből egy apró négyzetet.

– Megyek, és megkeresem őket – iramodott Brin a kijárat felé egy őzsuta ruganyosságával. A sánta fazekassal szemben Brinnek valódi esélye volt arra, hogy bárkit lehagyjon futóversenyben, messze a dahl leggyorsabbjának számított. A tizenöt éves lány minden vágtát megnyert a Nyárünnepeken, de Gifford előre látta, mire készül, és elkapta a csuklóját.

– Eressz! – rángatta a karját Brin.

– Túl veszélyes!

– Nem érdekel! – Brin olyan erősen rántotta meg, hogy elesett, de Gifford továbbra sem eresztette.

Gifford lába, még a jobbik lába sem volt jó semmire, az ajka pedig lefittyedt az egyik oldalon, mivel nem tartották az izmok. Ám mivel mindent a karjával és a kezével csinált, azok egy satu szorítóerejével bírtak. A fazekast folyton háborgató Gavin és Krier egyszer elkövették azt a hibát, hogy kihívták egy kézszorítóversenyre. Kriert azzal alázta meg, hogy megríkatta, és a fiú neve csak tetézte a szégyenét{1}. Gavin eltökélte, hogy nem fog hasonló sorsra jutni, és mindkét kezével szállt versenybe. Az első fiúnál Gifford visszafogta magát, de nem látta okát ugyanígy tenni egy csalóval szemben. Eltörte Gavin kisujját, valamint a második ujjperctől a csuklóig futó csontokat.

Brinnek esélye sem volt kiszakítani magát.

Ősz, Fig, Killianék és Tressa bukdácsolt be az ajtónyíláson, mindnyájan kimerülten és kifulladva. Heath Coswall és Bergin nem sokkal utánuk érkeztek. Magukkal vonszolták az eszméletlen Gelstont. A férfi haja szinte teljesen hiányzott, a fejbőre vörös és fekete színű lett. Bergint sár és fűcsomók borították, és tájékoztatta a többieket, hogy a csarnok úgy lángol, akár egy szüreti máglya.

– Látta valaki a szüleimet? – próbálkozott Brin az újonnan érkezőknél.

Senki sem látta őket.

Mintha a szél és a villámlás nem lett volna elég, eleredt a jégeső. Alma nagyságú jégdarabok kopogtak odakint, amelyek becsapódáskor tölcsér alakú lyukakat hagytak a fűben.

Egyre többen futottak a biztonságot adó veremhez, karjukkal és kosaraikkal védve a fejüket, majd zokogva, egymáshoz bújva húzódtak az üreg végébe. Brin figyelte az érkezőket, egyre csak az általa várt arcokat keresve, de nem találta őket. Végül Nefron és a galantiak is befutottak, pajzsukkal védve a fejüket. Moya, Cobb és Habet is velük tartott.

– Engedj el! – könyörgött Brin, vergődött Gifford engesztelhetetlen szorításában.

– Nem mehetsz ki! – figyelmeztette Moya vadul szétzilált hajkoronával. – Ég a házatok. Semmi sincsen, ami…

Odakint a lárma úgy felerősödött, mint egy roppant vadállat morgása. Mindenki az ajtónyíláson át nézte, ahogy az égbolt egyre sötétebbre fordul, a szél pedig mindennél erősebben süvölt. Bárminemű figyelmeztető jel nélkül a Baker család kerekháza egyszer csak széthasadt. Először a zsúpfedél kapott szárnyra, majd a fagerendák is leszakadtak, és végül a rönkfalak is megadták magukat, a levegőbe emelkedve eltűntek a semmiben. Még a vályogtéglákból rakott alap is szétszóródott. Ezután egy porból és törmelékből álló forgószél elnyelt mindent a raktárvermen kívül.

– Zárjátok be az ajtót! – rendelkezett Nefron. Grygor, az óriás éppen akkor kezdte behúzni, amikor megérkezett Raithe.

– Látta valaki Perszephonét? – érdeklődött Raithe a tömeget pásztázva.

– Nincs itt. Elment az erdőbe – felelte Moya.

Raithe közelebb lépett hozzá.

– Biztos vagy benne?

A fiatal nő bólintott.

– Suri, Arion és Seph együtt mentek el, hogy Magda tanácsát kérjék.

– Az a vén tölgy egy domb tetején áll, egy nyílt tisztás közepén – mormolta magában a férfi. Raithe úgy nézett ki, mint aki menten rosszul lesz. Híresztelték, hogy a dureyai beleszeretett a Rhen-dahl főnökébe, de mostanában sok szóbeszédről kiderült, hogy semmi alapjuk sincs. Raithe arcát látva minden bizonytalanság megszűnt. Ha Roan még mindig odakint lett volna, Gifford is ugyanígy nézne ki.

Mindenki könnyes arccal, némán ült vagy térdepelt odabenn, miközben a dübörgés erősödött. Most, hogy az óriási fhrey őrizte az ajtót, Gifford elengedte Brin csuklóját, aki zokogva rogyott össze. Az emberek reszkettek, nyüszítettek vagy a mennyezetet bámulták, láthatólag azon tűnődve, mikor szakad le vagy omlik be az is.

A fazekas Roan mellett állt, a tömeg összepréselte őket. Érezte a nő testének melegét, valamint a faszén, az olaj és a füst illatát – ezeket már régóta Roannal és mindenféle jóval azonosította. Ha a tető beomlik, és ő meghal alatta, Gifford megköszöni Marinak ezt a kedvességet.

A menedék alig volt több egy földbe vájt lyuknál, de mivel itt tárolták a dahl élelmiszerkészletét, a vermet igen ellenállóra építették. A legjobb anyagokat használták fel a megalkotásához: a falak agyagból és kőből voltak, a mennyezetet pedig földbe süllyesztett rönkoszlopok tartották. Gifford legtöbb munkája ebbe az üregbe került. A hatalmas agyagurnák árpát, búzát és rozst rejtettek. A tetejüket viasszal zárták le, hogy az egerek és a nedvesség ne találjon utat a belsejükbe. A helyiség ezen kívül bort, mézet, olajat, zöldségeket és mindenféle füstölt húsokat tárolt. Az évnek ebben a szakában a legtöbb urna üresen állt, és a verem alig tűnt többnek puszta lyuknál, habár az ellenállóbb fajtából. A mennyezet azért így is rázkódott, az ajtó pedig nyugtalanul zakatolt.

Csupán a keskeny réseken szűrődött be némi fény, ahol az ajtó nem illeszkedett pontosan a keretébe. Ez a fehér fényszilánk vadul villódzott.

– Minden jendben lesz – mondta Gifford Roannak. Suttogott, mintha titkot árult volna el, amelyet egyedül csak a nővel akart megosztani.

Körülöttük az emberek jajveszékeltek, és nem csak a nők és a gyerekek. Gifford hallotta Heath Coswallt, Habetet és Filsont, a lámpakészítőt nyíltan zokogni. Ám Roanból egy fia hang sem jött. Nem hasonlított a többiekre, senkire sem hasonlított. Az ajtó körüli fény megvilágította arcának körvonalát, és a nő még csak ijedtnek sem látszott. Ehelyett elszántság ragyogott a tekintetében. Ha nem áll többtucatnyi ember közötte és a kijárat között, kétségtelenül feltépte volna az ajtót. Látni akarta, mi folyik odakint. Mindent látni akart.

Óráknak tűnt, mire a jégverés elcsitult, de az eső tovább esett: olykor zuhogott, máskor csepergett, de végül minduntalan rákezdte. A szél üvöltése elhalkult. Még a mennydörgés is elhallgatott. Végül az ajtó körüli fény felerősödött, és nem pislákolt többé.

Nefron kitárta az ajtót, és kióvakodott. A következő pillanatban intett a társainak, hogy kövessék.

Mindenki hunyorogva, a szemét árnyékolva nézett körül az éles napsütésben. A csarnok egyik lobogója kirojtosodva feküdt a földön. A rönkök és a nád mindenfelé szétszóródtak. Egyetlen kerekház sem maradt épen. Ágak, levelek és összetört holttestek hevertek a dahludvaron, és semmi sem moccant. Odafent az égbolton felszakadoztak a felhők, megjelentek közöttük a kék foltok.

– Vége? – kérdezte Heath Coswall a tömeg hátuljából.

Mintha csak válasz volna, hangos dörrenés hallatszott, és a dahl főkapuja megremegett.

– Ez meg micsoda? – kérdezte Moya mindenki helyett.

Újabb dörrenés, és a kapu meghajlott.

A rol, ahol meghúzták magukat, ugyanolyan volt, mint a vízesés alatti rejtekhely, amelyet Suri hónapokkal azelőtt mutatott Perszephonénak. Akkor egy ilyenben találtak menedéket egy farkasfalka és egy Grimasz nevű gyilkos medve elől. A terméskőből kifaragott helyiség körülbelül egy kerekház méreteivel bírt, a sziklafalakat a mennyezet közelében különös vésetek díszítették. Míg a vízesés alatti rol némileg nagyobb lehetett, és négyszögletes volt, ezt itt tökéletes kör alakúra alkották, és hat zömök oszlop állt benne, amelyek egy agyagurna méretű ékkövet vettek körül. A padlóba ágyazott állókristály zöld, természetellenes fényt bocsátott ki magából. Hat súlyos pad állt a kő körül, mintha az lenne a tábortűz, a helyiséget pedig mintha rémtörténetek meséléséhez építették volna. Az ajtótól legtávolabbi kőpad előtt három alak várakozott, akiket Perszephoné először alacsony embereknek nézett. Mindegyikük egy méter magas lehetett, arcukat megvilágította a kísérteties smaragdzöld fény. A nő legszívesebben felvisított volna, és bizonyosan hátra is hőköl, ha az emberkék arckifejezésén nem ül ugyanúgy döbbent félelem.

– Sze… szervusztok – dadogta Perszephoné némileg zavartan és levegőért kapva. – Bocsánat, hogy ajtóstul rontottunk a házba. Kissé ijesztő odakint.

A háromból egy sem válaszolt.

A vállas, köpcös figurák nagy kezükkel, széles orrukkal, mélyen ülő szemükkel és bozontos szemöldökükkel olyan mozdulatlanul álltak, akár a szobrok. Fémgyűrűkből álló inget viseltek, a közeli padon fém fejfedők sorakoztak. A zöld fény visszaverődött a páncéljukról, amitől olybá tűnt, mintha világítanának a sötétben.

Dhergek.

Perszephoné találkozott a fajtájukkal korábban is. Több karavánt is elkísért a Tirre-dahlba és a közeli Vernes kikötővárosba, ahol a dhergek műhelyeket tartottak fenn. A férjével, Reglannal kereskedtek is velük a Rhen-dahl nevében, agancsokat, bőröket és cserepeket cseréltek ónra. A dhergek korántsem számítottak olyan rémisztő népeknek, mint a fhreyek, de még náluk is bizalmatlanabbak voltak.

A bal oldalon álló, hosszú, fehér szakállú dherg kardot viselt. A jobb oldalinak szintén lógott egy az oldalán, szakálla szürke színben játszott. A középen álló fickónál nem volt kard, és alig pelyhedzett még a szakálla. Masszív csákányt tartott a hátára szíjazva, a nyaka körül aranylánc.

– Ez a ti rolotok? – kérdezte Perszephoné.

A dhergek nem feleltek. Még csak rá sem néztek. Mindhárman Arionra szegezték a tekintetüket, szemükben gyűlölet és iszonyat keveréke ült.

– Nem bánjátok, ha meghúzzuk itt magunkat, míg elvonul a vihar? – folytatta kitartóan a nő.

Továbbra sem kapott választ.

Perszephoné nem tudta, értenek-e egyáltalán rhuniul. Nem minden dherg értett. Voltak olyan hagyományőrző csoportok, amelyek kerülték a kívülállókat és az újdonságokat, az idegen nyelveket is beleértve.

– Le kell ülnöm – szólt Arion, és a padok felé támolygott.

Közeledtére a dhergek közül kettő – a szakállasok – az ajtó felé iszkoltak. Az egyikük rácsapott a nyitókőre, és az ajtó lassan félrecsúszott. Amint a kőlap elindult, a kinti zörej rögvest fülsiketítő lármává erősödött.

Nem jégverés hangja vagy tűz ropogása volt: ez a dörömbölés hangosabban és mélyebbről jött. Akár a forgószél morgása. Perszephoné egyszer már a saját szemével látta. Kislányként az apja magasan a dahl fala fölé emelte, hogy szemtanúja lehessen, amint egy kóbor isten ujja megvakarja Elan hátát. Több mint egy kilométer távolságban a sebesen pörgő tölcsér fákat szakított ki a helyükből. Perszephoné el sem tudta képzelni, milyen volna nyúlnak vagy vakondnak lenni abban a kataklizmában. Most megértette. Odakint a levelek, a füvek, a föld, a kövek, a jégdarabok, az ágak és egész fatörzsek oldalirányban repkedtek, csapódtak egymásba. Jókora, messze hangzó reccsenés jött valahonnan a viharból – egy fatörzs tört félbe. Amikor a levegő kiszökött a nyíláson, Perszephoné olyan húzóerőt érzett, mintha egy roppant folyó akarná magával sodorni.

Az ősz szakállú dherg is megérezte, és lecövekelt a küszöbön. Kinézett a dühöngő viharra, majd vissza Arionra, mintha próbálna döntésre jutni. Korbácsként csapkodó szakálla mögül azt kiáltotta:

– Zárd be, zárd be!

A szürke szakállú rácsapott a kőre. Az ajtó megmozdult, és visszagördült a helyére, mígnem a dübörgés ismét elhalkult mögötte.

– Ez a te műved! – vádaskodott az ősz hajú dherg fhrey nyelven, miközben gyilkos tekintetet lövellt Arionra, és kezével az ajtóra bökött.

Amaz fáradtan megrázta a fejét, és a kőpadra rogyott.

– Nem én csinálom. Higgy nekem.

– Egy szavadat sem hiszem!

Arion megmozgatta az ujjait. Döbbenet és aggodalom ráncolta a homlokát. Kezét a tarkójára tapasztotta.

– Minden rendben lesz. Visszajön – mutatott Suri a falak tetejére rovott rúnákra. – A jelek. – Ugyanolyan jelek voltak, mint amilyenek Arion kötésein megakadályozták a varázslást.

Arion lassan bólintott. Még mindig a homlokát ráncolta, de megkönnyebbülés tükröződött az arcán. Mivel a dhergek továbbra is haragosan meredtek rá, a rúnákra mutatva így szólt:

– Ezeket ti véstétek ide, vagyis tudnotok kell, hogy nem én tehetek az odakint történtekről.

Perszephoné még sohasem látott ilyen dhergeket. Azok, akikkel gyerekként találkozott, nem viseltek fémet. A vernesi kereskedők narancs- vagy vörös színű, kornyadt karimájú nemezkalapokban és általában sárgára vagy kékre színezett, hosszú tunikákban jártak. A déli vidékeken nem voltak gyakoriak a fémek, és a dhergek szent ereklyékként gyűjtötték őket mint varázslatuk alapvető hozzávalóit. Makacsul alkudoztak a legapróbb óndarabokért is. De más fémeik még annál is figyelemre méltóbbnak számítottak: a csodálatos bronz, amelyből csorbíthatatlan fegyvereket lehetett kovácsolni, no meg az arany és az ezüst, amelyek isteni fénnyel ragyogtak. Perszephoné eltűnődött, vajon ez a három valamiféle uralkodó, vagy egyéb nagy hatalmú tagja lehet-e a dherg társadalomnak. Akárkik is voltak, hiba lett volna rossz benyomást tenni rájuk. Vagy legalábbis meg kellett próbálni megnyerni őket azután, hogy így berontottak az otthonukba.

– A nevem Perszephoné, a Rhen-dahl főnöke vagyok. – Úgy gondolta, valakinek ideje elkezdenie az udvariaskodást. – Bemutatom Ariont, a fhreyt. Ő pedig… – a látó felé intett – Suri. Ó, és persze a farkasa, Minna, aki igazán kezes, és nem fog bántani benneteket.

Talán azért, mert rájöttek, hogy Arion nem tud varázsolni, vagy mert Perszephoné megszólította őket, a három dherg végre tudomást vett a nőről. Nem kevésbé gyanakvóan, de valamivel kevesebb félelemmel tekintettek rá.

– Nos hát… – folytatta a törzsfő, és felöltötte a lehető legbarátságosabb mosolyát. – Ti kik volnátok?

Mindnyájan Arionra pillantottak, majd a fehér szakállas így szólt:

– Az én nevem Fagy, Nye földjéről. Ez itt Ár – csapott a mellette álló vállára, amitől a szürke szakállú arca megrándult. – Ez meg – mutatott a csákányosra, aki nyitáskor nem indult meg a kijárat felé – Eső. A társaim nyilvánvalóan nem őrizték jól az ajtót.

– Mi? És te mit csináltál? – szólt oda Ár Fagynak. – Miért nekünk kell őrizni az ajtót?

– Éppen egy kavicsot vettem ki a csizmámból.

– Csak óvatosan, lehet, hogy az agyad volt az. Ha eldobod, akkor… nos… most, hogy jobban belegondolok, valószínűleg nem tűnne fel a különbség, úgyhogy csak rajta.

Fagy összevonta a szemöldökét.

– Örvendek a találkozásnak – hajolt meg szertartásosan Perszephoné, amivel láthatólag meglepte a dhergeket.

– Honnan tudtatok a rolunkról? – kérdezte Fagy, de nem nézett a nőre. – Ezek titkos helyek, biztonságos menedékek, amelyeket csak a mieink ismernek.

– Suri látó, és egész életében a Sarló-erdőben élt. – Perszephoné a lányra pillantott. – Ő vezetett ide minket.

A dherg gúnyosan elvigyorodott.

– Egész életében? Milyen hosszú is volt eddig az élete?

– Suri… hát… különleges. Sok rolt megtalált már. Igaz?

A lány éppen Minna nyakát paskolta, és szemlátomást ügyet sem vetett a társalgásra.

– Suri? – bökte oldalba a látót Perszephoné.

– Mi az?

– Éppen azt mesélem nekik, hogy konyítasz a rolok felderítéséhez. Meg tudnád magyarázni nekik, hogyan csinálod?

Suri vállat vont.

– Az üreges helyeknek más az érzete, mint a kőnek és földnek. Szeretek rábukkanni arra a pontra, amely kinyitja az ajtót. Bár Minna néha rám un, amikor túl sokáig tart. Nem igaz, Minna?

– Csak a vihar elől menekültünk be ide – magyarázkodott Perszephoné. – Nem gondoltuk, hogy tartózkodik itt bárki. Remélem, nem bánjátok. Mint látjátok, a vihar… a vihar… – Egy gondolat férkőzött be az elméjébe, aztán egy másik, és még több. A kirakós darabjai a helyükre kerültek: a hirtelen támadt vihar, Arion sürgetése és a megperzselt gyeprögök, amelyeket a nyomukban hagytak.

Figyelmét a Miralyithre fordította, és fhrey nyelven azt mondta neki:

– Arion, honnan tudtad?

A kopasz nő a padon ült, fejét a tenyerében nyugtatva.

– Micsodát?

– Sürgettél, hogy fussunk. És az a villámlás… az nem vaktában csapkodott. Nem tudom, hogy lehet ez, de minket akart eltalálni, ugye?

– Igen. – A fhrey felpillantott. A Suri magyarázatát követő megkönnyebbülés elillant, és csak a megkínzott arckifejezés maradt a helyén, miközben Arion a kötött sapkát dörzsölte a fején.

– Így volt a háborúban is. – Fagy mintha a társaihoz szólt volna, de fhrey nyelven beszélt. – Amikor a fhreyek támadásba lendültek, a rolokban húztuk meg magunkat.

– Mit tudhatsz te a háborúról? – szegezte neki Arion. – Én is fiatal voltam, de még emlékszem rá. Te nem. Csak történeteket hallottál. A dhergek nem élnek olyan sokáig.

– Ne hívj engem dhergnek… te… te… elf! – Fagy keze a kardjához vándorolt.

Arion szemöldöke felugrott az elf szóra.

– Várjunk csak, várjunk csak – szólt közbe Perszephoné, majd rhuniul folytatta. – Talán mindnyájunknak meg kellene nyugodnunk egy kicsit. Biztos vagyok benne, hogy Arion senkit sem akart megsérteni. A vihar túl veszélyes ahhoz, hogy kimerészkedjünk, úgyhogy hozzuk ki ebből a legtöbbet. Nem tudhatjuk, milyen sokáig leszünk még itt.

A fejük fölött az égzengés folytatódott, és a szél ugyanúgy üvöltött tovább.

Perszephoné odalépett a padhoz, hogy leüljön Arion mellé. Felidéződött benne a hátába csapódó jégdarab kellemetlen emléke. Most először volt ideje megszemlélni a vágásokat a kezén és lábán, amelyeket a tövisbozótban szerzett. A bal füle is fájt, bár azt nem tudta, miért.

– Akár le is ülhetnétek – mondta a hármasnak.

Fagy és Ár egymásra nézett, aztán visszatértek a ragyogó zöld ékkő túloldalára. Eső, aki azóta nézegette a rúnákat, hogy a fhrey felhívta rájuk a figyelmüket, behúzódott az árnyékok közé. A hátsó falnál állt, és felszegett állal tanulmányozta a véseteket.

– Bocsásd meg a kérdésemet, de ha nem a dhe… akarom mondani, Arion szava a helyes kifejezés rátok, akkor mi? Én eddig csak ezt az egyet hallottam.

– A dherg fhrey szó, és azt jelenti, „alantas vakond”. Hogy tetszene, ha mi rhunának neveznénk benneteket? – vetette oda Fagy. – Ez is fhrey szó. Tudod, mit jelent, ugye? „Barbár, primitív, durva.” Szereted, ha így hívnak?

Perszephoné eddig bele sem gondolt ebbe. Számára vagy a Tíz Klán bármely tagja számára – akik közül néhányan a fhreyt is beszélték – a rhuna hétköznapi kifejezésnek, egyszerű szónak számított. Most, hogy az apró ember felhívta rá a figyelmét, rájött, hogy sértés.

– Akkor hát minek nevezitek magatokat?

– Belgriklungreiánoknak – felelte Fagy.

Perszephoné nagy levegőt vett.

– Valóban? Ez… ez elég bonyolultan hangzik. És mi járatban vagytok a Sarló-erdőben? Nem emlékszem rá, hogy a fajtátok valaha is elmerészkedett volna ennyire északra.

A három emberke feszengő pillantásokat váltott, végül Fagy felmordult.

– Ahhoz neked semmi közöd.

Perszephonét kezdte fárasztani a megerőltető beszélgetés. Úgy tűnt, még a semmitmondó csevej is felhergelte őket.

Odakint a zaj elcsitult, a vihar alábbhagyott, és már csak az eső lármázott. A kopogás kellemes, megnyugtató, fenyegetéstől mentes hanggá változott. Ezek szerint vége? Perszephoné rádöbbent, hogy egyáltalán nem biztos benne, minek van vége. Legalábbis nem volt róla pontos elképzelése.

Pedig olyan szépen indult a reggel. A tiszta égbolt és a kényelmes tempójú séta az erdőben kikapcsolódást jelentett a küszöbönálló háború okozta feszültségből. Alig néhány hónapja a fhreyeket isteneknek, gyakorlatilag halhatatlanoknak hitték. Aztán a dureyai Raithe megölt közülük egyet, és mindenre a kétség árnya borult. Néhány hétre rá levágta Gryndalt, az addig mindenhatónak hitt Miraliythet, és minden hitetlenkedés a semmibe veszett. A fhreyek nem voltak többé istenek, de nagy hatalmúak azért igen. A megtorlás bizonyosan nem váratott magára sokáig. De Perszephoné hadseregre, nem villámokra számított.

– Fáj a fejed? – szólította meg Suri a fhreyt, aki a halántékát dörzsölte.

Arion alig láthatóan biccentett, majd felkelt. A mozdulatra rémület hasított a két szakállas dhergbe, akik talpra ugrottak. Amikor Arion leheveredett a padlóra, és a karjával eltakarta a szemét, megnyugodtak.

– Mi a baja az elfnek? – érdeklődött Ár.

– Ne állj szóba velük! – dörrent rá Fagy.

– Miért nevezed elfnek? – tudakolta Perszephoné.

– Számunkra az – felelte az apró ember. – Rémálom.

Perszephoné nem értette.

– De hát az elf fhrey szó!

– Nem sok értelme van a mi nyelvünkön gúnyolni őket. Mi okunk lenne sértegetni valakit, ha nem tudja, hogy sértegetjük?

– Csakhogy nem ejtitek helyesen – helyesbített Arion. – Ylfe az, és nem elf.

Perszephoné letérdepelt Arion mellé. A fhrey két kézzel dörzsölte a szemét.

– Erős a fájdalom? – kérdezte.

– Igen.

– Van… – Perszephoné elhallgatott, mert megrázkódott a föld.

Mindenki aggódó pillantásokat váltott.

A föld ismét megrángott, amit tompa puffanás kísért.

– Ez meg micsoda? – kérdezte Perszephoné.

Senki sem válaszolt.

A dhergek ismét talpon voltak, és mindhárman felfelé néztek.

Újabb, ezúttal hangosabb dübbenés rázta meg a rolt, por, kőszilánkok, kavicsok záporoztak a mennyezetről, aztán lepattantak az ékkőről. Perszephoné talpra ugrott, és megközelítette Fagyot, aki Árral együtt ismét az ajtó felé hátrált.

– A háború idején a fhreynek sikerült valaha is behatolnia ezekbe a rolokba?

A két dherg olyan mély aggodalommal tekintett egymásra, hogy Perszephonénak nem volt szüksége válaszra.

– Hogyan jutottak be? – Újabb rengés. A kőmennyezet megrepedt, és egy nagy szikladarab hullt alá, amit rögeső követett. A résen át bekémlelt egy roppant méretű szem.

{1} A név a német Krieger szóból eredeztethető, amelynek jelentése „harcos”, „katona”.