A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jon Krakauer: Into the Wild

Doubleday, New York, 1997

Fordította Veressné Deák Éva

Harmadik kiadás

Copyright © 1996 by Jon Krakauer

This edition published by arrangement with Villard Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2001, 2008, 2025

Hungarian translation © Veressné Deák Éva, 2000

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Linda M. Moore

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

A szöveget gondozta Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-309-6

TARTALOM

A SZERZŐ ELŐSZAVA

ELSŐ FEJEZET  ALASZKA MÉLYÉN

MÁSODIK FEJEZET  STAMPEDE-ÖSVÉNY

HARMADIK FEJEZET   CARTHAGE

NEGYEDIK FEJEZET  DETRITAL-VÍZMOSÁS

ÖTÖDIK FEJEZET  BULLHEAD CITY

HATODIK FEJEZET  ANZA-BORREGO

HETEDIK FEJEZET  CARTHAGE

NYOLCADIK FEJEZET  ALASZKA

KILENCEDIK FEJEZET  DAVIS-SZURDOK

TIZEDIK FEJEZET  FAIRBANKS

TIZENEGYEDIK FEJEZET  CHESAPEAKE BEACH

TIZENKETTEDIK FEJEZET  ANNANDALE

TIZENHARMADIK FEJEZET  VIRGINIA BEACH

TIZENNEGYEDIK FEJEZET  STIKINE JÉGSAPKA

TIZENÖTÖDIK FEJEZET STIKINE JÉGSAPKA

TIZENHATODIK FEJEZET ALASZKA MÉLYÉN

TIZENHETEDIK FEJEZET  STAMPEDE-ÖSVÉNY

TIZENNYOLCADIK FEJEZET  STAMPEDE-ÖSVÉNY

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Lindának

A SZERZŐ ELŐSZAVA

1992 áprilisában egy jómódú, keleti-parti családból származó, amerikai fiatalember autóstoppal Alaszkába utazott, és a Mount McKinleytől északra gyalog nekivágott a vadonnak. Négy hónappal később jávorszarvasvadászok fedezték fel oszlásnak indult tetemét.

Röviddel azután, hogy megtalálták a holttestet, az Outside magazin szerkesztője megkért, készítsek riportot a fiú halálának rejtélyes körülményeiről. Kiderült, hogy Christopher Johnson McCandlessnek hívták. Megtudtam, hogy Washington egyik gazdag elővárosában nőtt fel, kiváló eredménnyel végezte tanulmányait és élsportoló volt.

1990 nyarán dicsérettel diplomázott az Emory Főiskolán, majd eltűnt szem elől. Megváltoztatta a nevét, 25 000 dolláros bankbetétjét teljes egészében jótékony célra adományozta, elhagyta a kocsiját és legtöbb személyes tárgyát, elégette a tárcájában lévő összes készpénzt. Új életet kezdett, mindig a társadalom peremvidékein ütve tanyát, és bejárta Észak-Amerikát: embert próbáló, kivételes élményeket keresett. Családjának fogalma sem volt róla, hol van és mi lett vele, amíg maradványai elő nem kerültek Alaszkában.

Rövid volt a határidő, csak néhány oldalas cikkre futotta, amely a magazin 1993. januári számában jelent meg. Bár a hírt már rég felváltották a polcokon a frissebbek, érdeklődésem nem csitult. Erősen foglalkoztatott a fiú éhezése, és valamilyen bizonytalan, nyugtalanító párhuzamot éreztem az ő élete és a magamé között. Nem tudtam elszakadni McCandlesstől, és több mint egy évet töltöttem azzal, hogy nyomon követtem a kanyargós ösvényt, amely az alaszkai tajgán bekövetkezett haláláig vezetett, és már-már megszállott érdeklődéssel kutattam kóborlásának részleteit. Próbáltam megérteni őt, és közben elkerülhetetlenül el kellett gondolkoznom más, általánosabb kérdéseken is: hogy mennyire rabul ejti a vadon az amerikaiak képzeletvilágát; hogy bizonyos lelkialkatú fiatalemberek mennyire vonzódnak a veszélyhez; hogy milyen bonyolult és súlyosan terhelt lehet a kapcsolat apa és fia között. Ennek a sokirányú kutatásnak az eredménye ez a könyv.

Nem állítom, hogy elfogulatlan életrajzíró vagyok. McCandless különös története olyan személyes húrt pendített meg bennem, hogy lehetetlen szenvtelenül beszámolnom tragédiájáról. Törekedtem azonban észrevétlenné tenni szerzői jelenlétemet, remélem, nagyrészt sikerrel. Mégis be kell vallanom az olvasónak, hogy McCandless történetét időnként megszakítottam, és saját fiatalkorom epizódjait iktattam közbe. Bízom benne, hogy az én élményeim valamilyen közvetett módon megvilágíthatják Chris McCandless történetének rejtélyét.

A mély érzésű fiatalembert makacs idealizmus jellemezte, nehezen alkalmazkodott a modern élethez. Nagy tisztelője volt Tolsztoj műveinek, különösen azt csodálta, ahogy a nagy író lemondott a gazdag és előkelő életről és a szűkölködőket választotta. Főiskolai évei alatt követni kezdte Tolsztoj aszketizmusát és erkölcsi szigorát, ami eleinte meglepte, később kétségbe ejtette a hozzá közel állókat. Amikor elindult Alaszka bozótosai felé, nem voltak illúziói: tudta, nem tejjel-mézzel folyó Kánaán várja, de ő éppen a veszélyt, a hányattatásokat és a tolsztoji lemondást kereste. És meg is találta, hiánytalanul.

Mindazonáltal a 16 hétig tartó megpróbáltatás során jól állta a sarat. Ha egy-két, látszólag jelentéktelen ügyetlenséget nem követ el, ugyanolyan névtelenül jött volna elő a vadonból 1992 augusztusában, mint ahogy áprilisban odament. Ártatlan hibái azonban – sajnos – sorsdöntőnek és jóvátehetetlennek bizonyultak, neve a bulvársajtó címoldalaira került, kétségbeesett családja már csak szenvedélyes és fájdalmas szeretetének maradékaiba kapaszkodhatott.

Meglepően sok embert érintett meg Chris McCandless életének és halálának története. Az Outside-cikk megjelenését követő hetekben és hónapokban több levél érkezett a szerkesztőségbe, mint a lap történetében bármikor. Ezek a levelek, ahogy várható is, élesen ellentétes nézőpontokat tükröztek: voltak, akik csodálták a fiút bátorságáért és nemes elveiért, mások feldühödve minősítették felelőtlenül ostoba, nyughatatlan csodabogárnak, önmagában tetszelgőnek, aki a halálát csak saját arroganciájának és butaságának köszönheti, és nem is érdemli meg a kapott nagy nyilvánosságot. Saját meggyőződésem hamarosan világossá válik, azt pedig az olvasóra bízom, hogy megalkossa a maga véleményét Chris McCandlessről.

Jon Krakauer

Seattle

1995. április

ELSŐ FEJEZET

ALASZKA MÉLYÉN

1992. április 27.

Üdvözlet Fairbanksből! Most hallasz rólam utoljára, Wayne. Két napja érkeztem. Nagyon nehéz volt fuvart találni a Yukon területén, de végül is ideértem.

Kérlek, minden postámat küldd vissza a feladónak. Lehet, hogy csak nagyon soká térek vissza Délre. Ha ez a kalandom végzetesnek bizonyulna és soha többé nem hallanál rólam, azt akarom, hogy tudd: nagyszerű ember vagy. Most elindulok a vadonba. Alex

Képeslap Wayne Westerbergnek, Carthage, Dél-Dakota

Jim Gallien több mint 6 kilométerre járt Fairbankstől, amikor észrevette a stoppost: az út mellett állt a hóban, feltartott hüvelykujjal, dideregve a szürke alaszkai hajnalban. Fiatal volt: 18, legföljebb 19 éves lehetett. Hátizsákjának kidudorodása fegyvert sejtetett, de ő maga nagyon is barátságosnak látszott; egy stoppos, akinél félautomata Remington van, nem olyan jelenség, akitől megijedne egy autós a 49. államban. Gallien az útpadkára kormányozta teherautóját, és szólt a srácnak, hogy szálljon be.

A stoppos bedobta zsákját a Ford hátuljába, és Alexként mutatkozott be. – Alex? – kérdezett vissza Gallien, és várta, hogy a családi név is elhangozzék.

– Csak Alex – felelte a fiatalember, láthatóan nem kapta be a csalit. 165-170 cm magas volt, azt állította, hogy 24 éves és Dél-Dakotából jön. Azt mondta, hogy egészen a Denali Nemzeti Parkig szeretne eljutni, onnan gyalog megy tovább a rengeteg mélyére, mert néhány hónapig távol akar lenni a világtól.

A villanyszerelő Gallien Anchorage-ba tartott, amely 380 kilométernyire Denalitól, a George Parks autópálya mellett van; felajánlotta, hogy ott teszi ki, ahol Alex akarja. A fiú hátizsákja legföljebb 12-15 kiló lehetett, ami meglepte Gallient. Mint tapasztalt vadász és erdőjáró ember valószínűtlenül kevésnek találta a csomagot egy olyan ember számára, aki hónapokat akar a vadonban tölteni, különösen tavasszal. – Távolról sem volt nála annyi élelem és felszerelés, mint amennyit egy ilyen kalandra vállalkozó embertől el lehetne várni – emlékezik vissza.

Fölkelt a nap. Ahogy lefelé gurultak a Tanana-folyó fölötti erdős hegygerincen, Alex a dél felé húzódó, szélfútta lápot bámulta. Gallien azon gondolkodott, hogy nem egy olyan hóbortos alakot fogott-e ki Amerika délebbi vidékeiről, aki azért jön északra, hogy kiélje rosszul értelmezett Jack London-i képzelgéseit. Alaszka sokáig mágnesként vonzotta az álmodozókat és a félresikerülteket, azokat, akik azt hiszik, hogy a még felfedezetlen, vad vidék érintetlen és grandiózus szépsége ír lesz összes sebükre. A bozótvidék azonban nem szanatórium, és mit sem törődik a reményekkel és a vágyakkal.

– Akik nem idevalósiak – meséli Gallien lassú, zengő hangon –, fognak egy Alaska magazint, átlapozzák, és azt hiszik: No, én fölmegyek oda, távol leszek mindentől, élem világomat. De amikor ideérkeznek és tényleg elindulnak a vadonba, hát az nem olyan, mint amilyennek a magazinok mutatják. A folyók nagyok és gyorsak. A szúnyogok élve felfalják az embert. A legtöbb helyen nincs sok vad. A bozótosban élni nem éppen majális.

Két órán át tartott az út Fairbankstől a Denali Parkig. Minél tovább beszélgettek, Gallien annál kevésbé tartotta Alexet flúgosnak. Kellemes volt a modora és tanultnak látszott. Gallient átgondolt kérdésekkel ostromolta a környéken élő kisvadakról, az ehető bogyókról.

Gallien mégis nyugtalanítónak látta a fiú helyzetét. Alex bevallotta, hogy mindössze egy ötkilós zsák rizst hozott magával. Felszerelése a minimálisnál is kevesebbnek tűnt Alaszka mélyének kemény viszonyai között – a földet itt még áprilisban is téli hótakaró borítja. Olcsó bőr túrabakancsa nem volt sem vízálló, sem elég meleg. A puskája csak 22-es kaliberű, ezzel nem lehet nagyvadat, jávorszarvast vagy rénszarvast elejteni, pedig ha valóban sokáig akar maradni a vidéken, vadhúson kell élnie. Nem volt sem fejszéje, sem szúnyogriasztója, sem hócsizmája, sem iránytűje. Az egyetlen eszköz, ami a tájékozódását segítette, az egyik benzinkútnál elcsent, viharvert autóstérkép volt.

Fairbankstől 160 kilométerre az út kezd fölfelé kúszni az Alaszkai-hegység dombjaira. Ahogy a teherautó átkelt egy hídon a Nenana-folyó fölött, Alex lenézett a sebes áradatra, és megjegyezte, hogy fél a víztől. – Egy éve Mexikóban – mesélte Galliennek – kinn voltam az óceánon egy kenuval, és amikor jött a vihar, majdnem belefulladtam.

Röviddel ezután Alex előhúzta kezdetleges térképét, és egy szaggatott piros vonalra mutatott, amely Healy bányavároska mellett keresztezte az utat. A Stampede-ösvény nevű útvonalat jelezte. Ritkán járnak rajta, a legtöbb alaszkai térképen nem is tüntetik fel. Alexén azonban a szaggatott vonal vagy 65 kilométeren át kanyargott a George Parks autópályától nyugatra, majd beleveszett a Mount McKinleytől északra fekvő, úttalan vadon közepébe. Alex kijelentette, hogy oda igyekszik.

Gallien azt gondolta, hogy a stoppos terve őrülten vakmerő, és többször is megpróbálta lebeszélni. – Mondtam neki, hogy ahová menni akar, ott nem könnyű a vadászat, napokig is járhatja a vidéket, mégsem ejt vadat. Próbáltam elijeszteni medvetörténetekkel. Megmondtam neki, hogy egy 22-es semmit sem ér a grizzly ellen, legföljebb megvadítja. Úgy láttam, mégsem fél. „Majd felmászom egy fára” – csak ennyit felelt. Akkor elmagyaráztam neki, hogy az államnak azon a részén a fák nem nőnek magasra, és a medve egy mozdulattal könnyedén kitép egy kis vézna fekete lucfenyőt, de a fiú egy csöppet sem rettent vissza. Mindenre volt válasza. – Gallien fölajánlotta, hogy elviszi egészen Anchorage-ig, vesz neki rendes felszerelést, aztán visszahozza oda, ahová menni akar.

– Nem, de azért köszönöm – válaszolta Alex. – Jól megleszek azzal, amim van.

Gallien megkérdezte, van-e vadászengedélye.

– A fenébe, nincs – vágott vissza gúnyosan Alex. – Hogy mit eszem, ahhoz a kormánynak semmi köze. Szarok az ostoba törvényeikre.

Amikor Gallien firtatni kezdte, hogy a szülei vagy a barátai tudják-e, mire készül, van-e valaki, aki riadót fújna, ha bajba kerül és sokáig elmarad, Alex nyugodtan azt felelte, hogy nincs, senki sem tud a terveiről, és valójában már majdnem két éve nem beszélt a családjával. – Teljesen biztos vagyok benne – nyugtatta meg Gallient –, hogy semmi olyasmi nem érhet, amivel ne tudnék egyedül is megbirkózni.

– Egyszerűen nem lehetett lebeszélni – emlékezik vissza Gallien. – Elszánt, valódi kalandornak látszott. Leginkább úgy jellemezhetném, hogy be volt sózva. Alig várta, hogy ott legyen és belevágjon.

Három órával Fairbanks után Gallien lekanyarodott az országútról, és egy havas mellékútra kormányozta ütött-kopott négykerék-meghajtású teherautóját. Az első néhány kilométeren a Stampede-ösvény erősen emelkedett, mellette elszórva kunyhók álltak a lucfenyők és rezgőnyárfák gyér csoportjai között. Az utolsó rönkkunyhó után az út gyorsan romlott, alá volt mosva, benőtték az égerfák, gondozatlan, egyenetlen ösvény lett belőle.

Nyáron az út kezdetleges, de járható lett volna; most félméteres, kásás tavaszi hó tette járhatatlanná. 15 kilométerre voltak az országúttól, és Gallien aggódott, hogy elakad, ha továbbhajt; így megállította a járgányt egy kis emelkedő tetején. A délnyugati horizonton Észak-Amerika legmagasabb hegyláncának jeges csúcsai ragyogtak.

Alex ragaszkodott hozzá, hogy odaadja Galliennek az óráját, a fésűjét és minden vagyonát: 85 centet. – Nem kell a pénzed – ellenkezett Gallien –, órám meg van.

– Ha nem fogadod el, akkor eldobom – vágott vissza hetykén Alex. – Nem akarom tudni, mennyi az idő. Nem akarom tudni, milyen nap van, vagy hol vagyok. Semmi ilyesmit.

Mielőtt Alex elvált tőle, Gallien az ülés mögé nyúlt, kihúzott egy pár öreg gumicsizmát, és rábeszélte a fiút, hogy fogadja el. – Túl nagy volt neki – emlékszik vissza –, de azt mondtam: Vegyél fel két pár zoknit, és akkor a lábad legalább nagyjából száraz és meleg marad.

– Mennyivel tartozom?

– Ezzel ne törődj – felelte Gallien. Aztán adott a fiúnak egy cédulát a telefonszámával, ezt Alex gondosan eltette egy műanyag tárcába.

– Ha élve kerülsz elő, hívj fel, és majd elmondom, hogyan juttasd vissza a csizmát.

Galliennek csomagolt a felesége két sajtos-tonhalas szendvicset és egy zacskó kukoricacsipszet ebédre; a villanyszerelő rábeszélte a stoppost, hogy fogadja el az ennivalót is. Alex kivett a hátizsákjából egy fényképezőgépet, és megkérte Gallient, készítsen róla egy képet, ahogy puskával a vállán áll a csapás elején. Aztán szélesen mosolyogva eltűnt a hóborította ösvényen. Keddi nap volt, 1992. április 28-a.

Gallien megfordult a teherautóval, visszahajtott a George Parks autópályára, és folytatta útját Anchorage felé. Néhány kilométerrel arrébb egy kisvárosba, Healybe érkezett, az alaszkai állami rendőrség állomáshelyére. Kicsit habozott, hogy megálljon-e és értesítse-e a hatóságot Alexről, de aztán meggondolta magát. – Azt képzeltem, hogy minden rendben lesz – magyarázza. – Gondoltam, valószínűleg elég hamar megéhezik, és egyszerűen visszamegy az országútra. Ahogy minden normális ember tenné.