Giuditta Fabbro

Az érinthetetlenek

A nyomozónő 19.

Giuditta Fabbro

Az érinthetetlenek

A nyomozónő 19.

A regény egyes részei felkavaró jeleneteket tartalmazhatnak. A benne szereplő gyerekek, politikai pártok nem valós személyek, vagy szervezetek ábrázolásai. Minden hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Egy valós szereplő viszont található benne, ő pedig Kiss Kató, halottlátó, akinek ezúton is hálásan köszönöm, hogy beleírhattam a könyvembe!

Kedves olvasóm!

Kellemes kikapcsolódást a nyomozónőhöz!

Giuditta Fabbro

ISBN 978-615-82826-1-1

2026.

Tartalom

Giuditta Fabbro

1.fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

1. fejezet

Verőfényes júniusi vasárnap délután volt, amikor Jane egy kimonóban, a kezében egy pohár borral kilépett a nappali erkélyajtaján. Egyenesen a kertben álló napozóágyhoz ment. Megállt mellette, kortyolt párat a hideg édes, fehér borból, majd letette a poharat a napozóágy alá. Levette magáról a vékony selyem kimonót, leterítette az ott álló rattan székre, majd lefeküdt az ágyra. Kényelmesen elhelyezkedett és lehunyva a szemeit átadta magát a napsugarak kényeztetésének. Az idejét sem tudta már, hogy mikor volt alkalma így egyedül kifeküdni a napra és élvezni a csendet. Mert most teljes csend honolt körülötte. Tibor és Pálma elmentek a gyerekekkel ruhát vásárolni, Krisztián a szüleit látogatta meg, így Jane teljesen egyedül maradt a házban. Az elmúlt hét után neki most semmi kedve nem volt emberek közé menni, csak pihenni akart ezen a hétvégén.

Jane már húsz perce feküdt ott, amikor tőle nem messze valaki megköszörülte a torkát. A nyomozónő összeráncolta a szemöldökét és résnyire kinyitotta a szemeit. Meglepődött, amikor megpillantotta ott Ritát. Nem emlékezett rá, hogy megbeszéltek volna találkozót mára, így ebből sejtette, hogy valami történhetett, azért ment most át.

– Szia! – köszönt a szomszédja csendesen.

– Szia! – emelkedett meg Jane és a két lábát letette a földre jobb oldalra.

– Maradj! – intett Rita és odahúzta mellé a nem messze álló széket.

Jane lenyúlt a napozóágy alá és kivette a poharát. Kortyolt belőle egy keveset, közben a barátnőjét figyelte, aki nagyon zavartan viselkedett.

– Kérsz inni valamit? – érdeklődött Jane.

– Nem – rázta meg a fejét úgy, mintha legalább droggal kínálta volna.

A nyomozónő kérdőn húzta fel a szemöldökét.

– Holnap megyünk a klinikára, azokra a vizsgálatokra, amit te fizettél ki – mondta csendesen, közben idegesen beletúrt a hajába. – Megbeszéltük Zoltánnal, hogy visszafizetjük…

– Hagyd már ezt a hülyeséget! – vágott a szavába Jane. – Ez az én ajándékom volt és nagyon megsértettek, ha ki akarjátok fizetni.

– Nem korrekt úgy elfogadni, hogy szinte nulla az esélye, hogy sikerüljön.

– Ha ilyen negatívan állsz hozzá, nem is fog.

– Ez nem negatív hozzáállás, ez sajnos tény. A korunk miatt, alig van esélyünk rá, hogy sikerüljön. Csak nagyon kis százalékot adott az orvos – csuklott el a hangja a mondat végére és zavartan belehajtotta a fejét remegő kezeibe.

– Óh, istenem, Rita! – húzódott közelebb hozzá Jane és megölelte a barátnőjét.

– Meg se kellene próbálnunk – sírta el magát.

– Ne mondd ezt! – simított végig gyengéden a hátán.

– Kidobtál rengeteg pénzt az ablakon…

– Ki nem szarja le azt a pénzt! – fogta a két keze közé a barátnője arcát és megemelte a fejét, hogy a szemébe tudjon nézni. – Ha most nem próbáljátok meg, azt egész életedben bánni fogod.

– Tudom, de az még nehezebb lesz, ha megpróbáljuk és nem sikerül – zokogott fel.

Jane egy mélyet sóhajtott és szorosan magához ölelte a barátnőjét. Ahogy a válla felett elnézett, a szomszédjában lakó Renátót pillantotta meg, aki a teraszán ülve őket figyelte. A nyomozónő agyába ebben a percben egy furcsa gondolat fészkelte be magát. Lehunyta a szemét, hogy kitörölje a fejéből ezt a törvénytelenséget, de képtelen volt rá.

– Mind a ketten annyira szeretnénk egy kis babát – suttogta sírva Rita –, de olyan kevés az esély rá, hogy saját gyerekünk legyen.

– Ne add fel! – távolodott el tőle annyira, hogy újra a szemébe tudjon nézni. – Biztosan lesz gyereketek!

– Ha nem sikerül abba mind a ketten belerokkanunk.

– Pozitívan kell hozzáállnotok.

– Úgy akarunk, de… de az idő ellenünk van. Én negyven felett vagyok, Zoltán ötvenegy… szinte kizárt, hogy…

– Helgának és Lászlónak is sikerült – vágta rá, de abban a pillanatban meg is bánta.

– Természetes úton.

– Néha kell egy kis rásegítés – biztatta Jane és bátorítóan megszorította a kezét.

– Pont attól tartok, hogy ez a kis rásegítés kevés lesz és én abba lelkileg belebetegszem.

Jane erre már nem tudott mit mondani. Szeretett volna valami biztatóval előállni, de egy épkézláb mondat sem jutott az eszébe.

A nyomasztó csendet Rita telefonjának a csörgése szakította meg. Zoltán hívta és arról érdeklődött, hogy hol van.

– Átjöttem Jane-hez, de mindjárt megyek – válaszolta csendesen, majd letette és felállt.

– Ha elsőre nem sikerülne, akkor se adjátok fel – kapta el a barátnője kezét a nyomozónő és biztatóan megszorította.

– Nem Jane – rázta meg a fejét.

– Ha a pénz az akadálya, kifizetem én…

– Az első után nem tudnék feldolgozni több sikertelenséget.

– Van, akinek másodjára, harmadjára sikerül.

– És van olyan, akinek tizedjére sem – vágta rá.

A nyomozónő kinyitotta ugyan a száját, hogy megválaszolja, de aztán mégis csendben maradt.

– Majd beszélünk – húzta el a kezét Rita és lehajtott fejjel elindult az épület felé.

Jane a tekintetével egész addig követte, míg el nem tűnt a ház sarkánál. Nagyon sajnálta a barátnőjét, amiért olyan dolgokon kell keresztülmennie, amik lelkileg minden nőt megviselnének.

Elvette a napozóágy alól a poharát és a szájához emelte. Ahogy kortyolt párat a borból, a tekintete a szomszéd ház teraszára tévedt, ahol még mindig ott ült Renátó és őt figyelte. Jane letette a poharát, majd hanyatt dőlt az ágyon, de a szemét nem vette le Renátóról. A férfit nézte és közben a gondolatai a Ritával folytatott beszélgetése körül jártak. Tudta, hogy nemcsak a nőt, de Zoltánt is meg fogja viselni, ha nem járnak sikerrel a beültetéssel.

Jane hosszú percekig vívódott az érzéseivel, majd hirtelen felindulásból előkapta a telefonját a kimonója zsebéből, és még mielőtt meggondolhatta volna magát, tárcsázta Renátó számát. A férfit figyelte, akinek az arcán látszott a döbbenet, amikor megcsörrent az előtte lévő asztalon hagyott telefonja. Lepillantott rá, majd érte nyúlt, de nem fogadta a hívását. A tekintete oda-vissza cikázott a telefonja és Jane között. A nyomozónő tudta, hogy mi az oka ennek. Nagyon nem volt felhőtlen a viszony köztük azóta, mióta Renátó megzsarolta azzal, hogy csak egy csókért segít neki.

Miután a csörgés sorozat megszakadt, Jane újra tárcsázta a férfit, de a kis Dobó továbbra sem válaszolt a hívásra. A nő elvette a fülétől a telefont egy pillanatra és átkiáltott a szomszédba:

– Vegye már fel!

Renátó csak némán megingatta a fejét.

– Vegye fel! – intett felé a telefonjával.

– Nem akarok vitát – szólt vissza a férfi.

– Nem azért hívom!

Renátó rányomott a zöld ikonra, majd a füléhez emelte a készüléket.

– Igen – szólt bele kissé rekedtes hangon, amitől Jane egész testében megborzongott. Hirtelen már nem tartotta olyan jó ötletnek, hogy beszéljen a férfival. Hosszan nézték egymást, mire Jane nagy nehezen megszólalt.

– Átjönne?

Renátót nagyon meglepte ez a kérdés, nem is tudott sokáig válaszolni rá.

– Igen – sóhajtott bele a telefonba, majd felugrott a székről és kinyomta a hívást.

Jane a férfit figyelte, aki gyors léptekkel az erkélyajtóhoz sietett, majd eltűnt a házban. A nő visszarakta a telefont a kimonója zsebébe, majd hátradőlt a napozóágyon. Kettős érzések dúltak benne. Annyira tartotta jó ötletnek azt, hogy áthívta magához a férfit, mint amennyire rossznak.

Alig kellett egy perc Renátónak és már ott is volt a kertben. Jane meg mert volna esküdni rá, hogy a férfi futva tette meg az utat, azért ért oda olyan hamar.

– Mit szeretne? – állt meg a nőtől pár lépésre és nem tudta megállni, hogy a tekintetét ne futtassa végig az ott fekvő nő testén.

– A segítségére lenne szükségem.

Renátó száját egy morgásszerű sóhaj hagyta el.

– Biztos, hogy tőlem akar segítséget kérni? Legutoljára sem sült ki belőle semmi jó.

– Ez most nem olyan segítség lenne.

– Nem akarok a haragosa lenni, Jane.

– Ha nem olyan árat kér érte, mint a múltkor, akkor nem is lesz.

Renátó egy egész percen keresztül nézett farkasszemet a nővel, majd ahhoz a székhez lépett, amin előtte Rita ült és kissé távolabb húzta. Épp le akart ülni rá, amikor Jane felkapta a földön lévő poharát.

– Hozna nekem egy pohár bort?

– Most komolyan pincérnek hívott át? – emelte meg dühösen a hangját.

– Nem, csak ha már úgyis áll, hozhatna egy italt nekem és közben töltsön magának is, mert szerintem szüksége lesz rá.

A férfi elvette a poharat, majd a nappali erkélyajtaján keresztül némán besétált a házba. Jane a szemével végig követte a férfit, aki pár perccel később két pohárral a kezében tért vissza. A borospoharat átnyújtotta Jane-nek, majd leült a nőtől nem messze lévő székre.

– Mióta iszik fehér bort? – érdeklődött Renátó, miközben kortyolt egyet a poharából.

– Most ezt kívántam meg.

– Sosem láttam még, hogy fehéret ivott volna, mindig is a vörös volt a kedvence.

– Változnak az idők.

– Ez is az amnézia hatása? – kérdezett rá.

– Nem vagyok már amnéziás… vagyis csak részben.

– Ez mit is jelent pontosan? – ráncolta a szemöldökét.

– Bizonyos dolgok teljesen kiestek az életemből, de a férjemre már emlékszem – ismerte be csendesen és lesütött szemmel ivott egy kortyot az italából.

Renátó döbbenten a nőt nézte, beletelt legalább két percbe, mire meg tudott szólalni.

– Szóval ezért hívott át, hogy ezt elmondja – állt fel. – Kösz, az italt – emelte meg a poharát és egy szuszra kiitta belőle a tartalmát. – Sok boldogságot! – köszönt el.

– Üljön már vissza, nem ezért hívtam át! – ugrott fel Jane és elkapta a férfi karját, nehogy elrohanhasson.

– Óh, dehogynem! – fordult felé mérgesen.

– Nem is én hoztam fel az amnéziát, hanem maga – védekezett Jane, aztán átment támadásba. – Amúgy meg mindig maga jött azzal, hogy személyesen közöljek önnel dolgokat…

– Ezt megírhatta volna sms-ben – vágott a szavába.

– Oké, legközelebb így lesz, de mint mondtam, nem ezért hívtam át.

– Akkor?

– Hozzon magának még egy italt, mert úgy látom magára fér! – mutatott a férfi kezében lévő üres pohárra.

Renátó vetett egy pillantást a kezében maradt pohárra, majd sarkon fordult és bement a házba. Jane egy mélyet sóhajtott és leereszkedett a mögötte lévő napozóágyra. Elvette a mellé letett borát és kortyolt egy keveset belőle.

– Mivel kapcsolatban akarja a segítségemet kérni? – vágott rögtön a dolgok közepébe a férfi, amint visszatért.

– Ritával.

– Hozzá sem nyúltam mostanában – emelte fel védekezően mindkét kezét.

– Mertem remélni – húzta el a szája szélét, majd folytatta a megkezdett gondolatmenetét. – Tudom, hogy látta, hogy itt járt nemrég.

– Láttam, de nem hallatszott át, hogy miről beszélnek.

– A babaprojektről volt szó.

– Ez mennyiben is tartozik rám? – érdeklődött Renátó és kortyolt egy keveset az italából.

– Arra a vizsgálatokra és beültetésre elmennek, amit én fizettem ki, de többet nem vállalnak.

– Még mindig nem értem, hogy nekem mi közöm is hozzá.

– A koruk miatt kevés az esély rá, hogy sikerrel járjanak – folytatta Jane, mintha meg sem hallotta volna a férfi megjegyzéseit.

– Ha most arra akar megkérni, hogy csináljak én egy gyereket Ritának…

– Kerítsen egy béranyát! – vágta ki a nyomozónő.

A kijelentése olyan sokként érte Renátót, hogy hirtelen meg sem tudott szólalni.

– Magának megvannak a kapcsolatai…

– Tudhattam volna, hogy nem egy békülési italra akar áthívni, hanem hátsó szándéka van.

A hátsó szándéka kifejezés elgondolkodtatta egy pillanatra a nőt. Megint olyan dolgot akart csinálni, ami törvénybe ütköző és ha kiderül, márpedig a gyerek megszületésekor ki fog, Zoltán nagyon kiakad. Ez olyan szintű beleavatkozás lenne az életükbe, hogy talán sosem bocsátaná meg neki.

– Igaza van! Mi a francnak kell nekem mindenbe beleütnöm az orromat? Ha megitta, nyugodtan menjen haza! – mondta, majd hátradőlt a napozóágyon és lehunyta a szemét.

– Nem mondtam, hogy nem segítek! – szólalt meg rövid hallgatás után a férfi.

Jane szemei erre azonnal kipattantak. Nem szólt, csak mereven nézte Renátót. Már maga sem tudta, hogy mi lenne a helyes cselekedet.

– Van ismeretségem azon a klinikán és csak pénz kérdése az is, hogy egy béranya kihordja Rita és Zoltán közös gyerekét.

– A kérdés már csak az, hogy jó ötlet-e beleszólnom az életükbe – mondta csendesen a nő.

– Na ezt viszont magának kell tudnia – biccentett párat Renátó. – Ha úgy dönt, hogy vállalja a kockázatot, hogy elveszítse Zoltán barátságát, akkor annyi kérésem lenne, hogy az én szerepem maradjon titokban. Ha magának valaha meg is bocsájtja, hogy belemászott a dolgaiba, nekem biztos, hogy nem fogja.

– Tudom – sóhajtott egy mélyet. – Viszont azzal is tisztában vagyok, hogy mennyire szeretne most egy gyereket.

– Nagyobb esélye lett volna, ha nem vár ötven éves koráig – jegyezte meg a férfi.

– Kissé későn érő – mosolyodott el Jane.

– Nem kissé – nevetett fel Renátó. – Mások fele annyi idősen vállalnak gyereket.

– Gondolom belejátszott az is, hogy Lászlónak gyereke lesz – jegyezte meg Jane.

– Lászlónak? Kitől? – csodálkozott el a férfi.

– Helga terhes.

Renátó arcán keveredtek az érzelmek. Látszott rajta, hogy még ennyi idő után sem közömbös a nő iránt.

– Ne haragudjon! – suttogta Jane. – Nem tudtam, hogy nem tudja.

– Mikor lesz a beültetés? – váltott témát a férfi.

– Nem tudok pontos dátumot.

– Tudja meg! Mert akkor ott kell lennie a béranyának is, hogy egyszerre megtörténjen a beültetés.

– Maga szerint jó ötlet beleavatkoznom?

Renátó hallgatott. Nem tudta, hogy mit is feleljen erre. Ő csak segítséget akart nyújtani egy barátjának, de közben azzal is tisztában volt, hogy ez ma Magyarországon törvénybe ütköző cselekedet. Aztán eszébe jutott az is, hogy mi van akkor, ha megszületik ez a gyerek és Zoltán teljesen elzárkózik egy „idegen” kisbabától. Akkor mit csinálnak azzal a gyerekkel? Nem adhatják vissza a béranyának, hisz’ az nem az övé és egy baba különben sem egy tárgy, amit csak ide-oda passzolgatnak.

– Mi van, ha megszületik a baba és nem kell majd nekik? – tette fel a fejében megfogalmazódott kérdést.

– Ez benne van egy olyan pakliban, ahol nem a szülők döntenek arról, hogy egy béranyát vegyenek igénybe – értett vele egyet a férfi.

– Na most aztán tényleg sokat segített nekem a döntés meghozatalában – húzta el gúnyosan a szája szélét.

– Az a baj, hogy ezt a döntést nem magának kellene meghoznia – tartott egy pillanatnyi szünetet, majd gyorsan hozzátette: – Ettől függetlenül segítek magának, csak megjegyeztem, hogy ennek nem a maga döntésének kellene lennie.

– Tudom – sóhajtott egy mélyet. – Ők viszont maguktól sosem hoznának meg egy ilyen döntést.

– Igen, mert ők törvénytisztelő állampolgárok.

– Én is az vagyok, csak van, hogy szarok a törvények.

– Nekem mondja? – nevetett fel Renátó, amin már a nő is elmosolyodott.

Mindketten kortyoltak párat az italaikból, közben az elhangzottakon gondolkodtak. Renátó nem akart tanácsot adni, teljesen a nőre bízta a döntést, Jane viszont nem tudta, hogy mi lenne a jó megoldás. Tudta, hogy nem helyes, amire készül, de azzal is tisztában volt, hogy nagy valószínűséggel Zoltánéknak másképp nem lesz saját gyerekük, mint egy béranya által.

– Az előző üggyel egyébként minden rendben ment? – szólalt meg váratlanul Renátó.

– Mire gondol?

– A nőre, aki rámászott Krisztiánra.

– Aha. A drogosok letartóztatták, de a sitten folyamatosan azt üvöltözte, hogy én raktam a kocsijába, így el kellett hallgattatnom.

– Megölette? – csodálkozott el.

– Dehogyis! Mit gondol rólam?

– Hát volt már rá példa.

– Ami majdnem a házasságomba is került – tette hozzá csendesen.

Renátó erre már nem reagált. Megitta az italát, majd feltartotta a poharát, jelezve, hogy megy és újra tölti.

– Hozzak egy pohárral magának is?

– Majd a következőnél.

A férfi csak bólintott egyet, hogy tudomásul vette, majd bement a házba és nem sokkal később egy itallal a kezében tért vissza.

– Nem ülünk be egy kicsit a jakuzziba? – kérdezte és a választ meg sem várva, lekapta magáról a pólóját, majd megszabadult a nadrágjától is. Jane már emelte is a kezét, hogy eltakarja a szemét, de mikor meglátta, hogy a férfi egy bokszer úszónadrágot visel leengedte a karját.

– Vallja be, abban reménykedett, hogy nincs a nadrág alatt rajtam semmi – kacsintott rá Renátó.

– Ezt most ne verje rám! Én el akartam takarni a szememet.

– Persze, persze – nevetett fel.

– Nem látta, hogy emeltem a kezemet?

– Igen, de csak azután, hogy végigstírölt.

– Amúgy meg már láttam magát meztelenül, úgyhogy semmi újjal nem szolgált volna – nyomta fel magát a napozóágyról.

– Lehet, de most frissen van gyantázva – vágta rá.

– Egyszer, amikor Tibit elvitte… – de ezután a pár szó után elakadt a hangja. Ez is egy olyan dolog volt, ami jóval az amnéziája előtt történt, de ő most mégis tisztán emlékezett rá.

– Erre, hogy emlékezhet? – döbbent le egy pillanatra Renátó is.

– Nem tudom, csak úgy beugrott – vonta meg a vállát Jane, mintha nem lenne semmi jelentősége, pedig nagyon is volt.

A nő elvette a borospoharát és a jakuzzihoz vitte. Letette a szélére, majd Renátó segítségével belépett a langyos vízbe.

– Levették a fűtését? – nézte meg a panelt Renátó, miközben elhelyezkedett a pezsgőfürdőben.

– Tibi kikapcsolta, hogy kellemesebb legyen ebben a melegben.

A férfi kortyolt egy keveset a kezében lévő italból, majd letette a poharat a jakuzzi szélére.

– Mióta is emlékszik rá?

– Tibire?

Renátó csak bólintott egyet.

– Nemrég volt egy álmom… ami… ami tele volt olyan dolgokkal, amik a múltban megtörténtek.

– Értem – sóhajtott egy mélyet fáradt hangon a férfi.

Jane elvette a poharát és ivott belőle egy keveset. Tudta, hogy mondania kellene most valamit, de semmi értelmes nem jutott az eszébe, a „sajnálom” szó meg nem lett volna megfelelő.

– Hogy döntött Ritáékkal kapcsolatban? – szólalt meg hosszas hallgatás után Renátó.

– Nem tudom, hogy mi legyen – fújta ki hangosan a levegőt.

– Tudom, hogy nem könnyű, de jó lenne, ha minél hamarabb kitalálná. Azért idő kell hozzá, hogy megtaláljam a megfelelő béranyát. Mert mi van, ha pont terhes az egyik, a másik már nem vállalja, akkor harmadikat kell keresni.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem lehet csak úgy a polcról levenni egyet, de meg kell értenie, hogy aggályaim vannak.

– Lehetnek is – erősítette meg a félelmét. – De ha most nem él ezzel a lehetőséggel nem lesz másik. Maga mondta, hogy csak egy próbát tesznek és ha nem sikerül, akkor feladják. Vagyis most kell lépnünk.

– Mi lesz, ha nem akarják azt a gyereket?

– Majd maga felneveli – vágta rá Renátó.

Jane oldalra döntötte a fejét és grimaszolt egyet.

– Nyugodjon meg! Lorena úgyis felnevelné – könyörült meg rajta egy perccel később. – De kizártnak tartom, hogy Rita és Zoltán eldobjanak egy olyan gyereket, aki az ő vérük, főleg, ha nekik nem sikerül.

Ez nagyon elgondolkodtatta a nyomozónőt. Ha így nézi a dolgokat, akkor semmi „vesztenivalója” nincs. Sem Rita, sem Zoltán nem mondana le egy vér szerinti gyerekről, még úgy sem, ha nem Rita szüli meg. Lehet, hogy utána szóba sem fognak állni vele, amiért ilyen szinten beleavatkozott az életükbe, de a gyereket megtartanák. Ha valami miatt mégsem így lenne, akkor sem marad család nélkül a kicsi, mert Renátó vállalta, hogy az élettársa felneveli. Abban viszont teljesen biztos volt, hogy azt Zoltán semmilyen körülmények között nem engedné, hogy az ő vére egy Dobó mellett nőjön fel.

– Csináljuk! – bólintott egyet határozottan Jane.

Renátó arcán gúnyos mosoly futott át.

– Ilyen nincs! – rázta meg a fejét nevetve. – Maga most tényleg arra épít, hogy Zoltán jobban utál engem, mint a maga törvénytelen megmozdulását?

– Ennyire nem ismerhet engem.

– Jobban ismerem, mint eddig bárkit az életemben – vált komollyá az arca hirtelen.

Hosszan nézték egymást, úgy, hogy közben egy szót sem szóltak. Mind a ketten a múltbéli érzéseikkel viaskodtak, ami még pár hónapja annyira komoly volt, hogy a nő el akarta hagyni érte a férjét, aminek a következtében Tibor szívrohamot kapott és nem sokon múlt az élete.

– Dobó! – hasított keresztül Tibi hangja a kerten úgy, hogy Jane összerezzent.

A ház irányába kapta a fejét, ahonnan, mint egy dúvad megindult feléjük a férje.

– Tibi, ne! – ugrott ki a jakuzziból Jane és elállta a férje útját.

– Mit keres itt ez az ember? – állt neki a feleségének.

– Én hívtam át!

– Tessék? – hátrált egy lépést és összehúzott szemeit a feleségére emelte. – Azok után, amit tett, te képes voltál áthívni és beülni vele a jakuzziba?

– Tibi, nyugodj meg! – csitította Jane.

– Szóval ezért nem akartál velünk jönni – állapította meg.

– Mi? – csattant fel a nő. – Te normális vagy?

– Milyen más értelmes magyarázat lenne rá?

– Eszemben sem volt egész addig áthívni míg Rita át nem jött.

– Megint viszonya van Ritával? – akadt ki még jobban Tibor. – Zoltán most akar tőle gyereket…

– Nem Rita miatt hívtam át, hanem azután, hogy ő elment.

Tibor egész apróra húzott szemeivel gyilkos pillantásokat lövellt a felesége irányába.

– Te most engem teljesen hülyének akarsz nézni? Össze-vissza beszélsz, hogy összezavarj.

– Ha lenyugszol meg fogod érteni. Most annyit kérek tőled, hogy ne csinálj cirkuszt és ne ess neki a gyerekek előtt – halkította le a hangját, amikor meglátta, hogy az ikrek kiléptek az erkélyajtón.

– Renátó! – szaladtak oda mindketten a férfihez. – Hol van Domi és Merci?

– Ha idehozzátok a telefonomat áthozatom őket Lorenával – intett a széken hagyott ruhája irányába.

– Tibi, kérlek – szorított rá gyengéden Jane a férje maga előtt keresztbe font karjára.

– Remélem, estig sikerül kitalálnod egy hihető magyarázatot arra, hogy mit is keres itt Renátó – mondta dühösen Tibor, majd sarkon fordult és bement a házba.

– Az igazságnak még ennyire sem fogsz örülni – suttogta el maga elé a nyomozónő, majd visszament a jakuzzihoz és elvette róla a borospoharát. Miközben kortyolt belőle egy keveset Renátót figyelte, aki Lorenával beszélt és megkérte, hogy vigye át a két kis gyereket.

– Minden rendben? – érdeklődött Jane-től, miután letette.

– Semmi sincs rendben – sóhajtott egy mélyet, majd a napozóágyhoz ment és lefeküdt rá.

Renátó megitta az italát, majd kiszállt a jakuzziból és odament a nőhöz. Odahúzott mellé egy napozót és ő is lefeküdt rá.

– Gond van? – érdeklődött.

– Majd csak lesz, ha elmondom Tibinek, hogy miért is hívtam át magát.

– Ezt lehet, hogy nem kellene – ingatta meg a fejét. – Ha Tibi ezt meghallja tutira beadja a válást.

– Nem akarom hazugsággal kezdeni az új életünket.

– Maga tudja, de én nem kockáztatnám meg. Tibi elég hirtelen és túlzottan törvénytisztelő.

Jane csak egy mélyet sóhajtott. Ezt ő is tudta, de nem akart a szemébe hazudni a férjének.

– Jelezném, hogy arra az esetre, ha elhagyná és elválik magától, az én házassági ajánlatom még mindig állni fog – tette hozzá rövid hallgatás után.

– Az eszembe vésem – nevetett fel Jane, majd megitta a borát és felállt. – Hozzak magának is egy italt? – nyújtotta ki felé a kezét.

– Hozok én – emelkedett meg.

– Nem tartom jó ötletnek, mert Tibi bent van és most nem épp maga a szíve csücske.

– Én soha nem is voltam – kacagott fel Renátó.

– Kivéve mikor szövetkezni kellett ellenem.

– Az életem egyik legnagyobb hibája volt – vált komollyá a kis Dobó arca.

– Az is volt – értett vele egyet Jane. – Figyeljen a gyerekekre! – intett a jakuzzi felé, majd kivette a férfi kezéből a poharat és bement vele a házba.

Jól sejtette, Tibor a konyhában volt és dúlva-fúlva vágta össze a húst a vacsorához. Jane a hűtőhöz ment és némán elkészítette mindkettőjük italát. Épp megfordult, hogy elinduljon kifelé, amikor belépett Pálma.

– Öntesz nekem is egy pohár bort? – kérdezte a fiatal nő.

Jane szó nélkül letette a kezéből a poharakat és a hűtőhöz fordult. Kikapta belőle a bort, majd a pohárért nyúlt, de Tibor megelőzte. Kivette és letette a felesége elé.

– Miért hívtad át Renátót? – támadta le Tibor. Bár nem emelte fel a hangját, de a hangsúly, ahogy mondta elárulta, hogy nagyon dühös a nőre.

– Ne most beszéljük meg – felelte Jane, de közben nem nézett fel.

– Most mondd meg, ha történt valami köztetek, ne a kamera felvételéről derüljön ki.

– Nézd végig nyugodtan! – csapta le a pultra az üveget és dühösen a férje felé fordult.

– Jane, jobb, ha te mondod el – szólt közbe Pálma.

A nyomozónő mérgesen felé kapta a fejét. Már nyitotta is a száját, hogy megválaszolja, amikor Pálma hozzátette:

– A kamera hangot is rögzít.

– Nincs semmi titkolnivalóm az apád előtt – vágta rá Jane. – Csak nem most és itt akarom megbeszélni vele. Meg akarom várni, hogy lenyugodjon.

– Tudod, hogy úgy sem nyugszik le és amint te kimész, ő felmegy és a laptopon megnézi.

Jane hallgatott. Át akarta gondolni a dolgot, de mikor Tibor előkapta a telefonját és rálépett a kamera képére, rögtön belekezdett.

– Átjött Rita és azt mondta, hogy visszafizetik a beültetés árát, amit én természetesen nem engedtem. Aztán elmondta, hogy most az egyszer megpróbálják, de ha nem sikerül feladják, mert a koruknál fogva nincs esélyük egy saját gyerekre. Amikor elsírta magát megöleltem és megláttam, hogy Renátó minket figyel a teraszról. – Tartott egy lélegzetvételnyi szünetet, majd halkabban hozzátette: – És eszembe jutott valami.

– Ha most Renátóval akarsz neki gyereket csináltatni… – háborodott fel Tibi.

– Te tényleg ennyire hülyének gondolsz engem? – csattant fel Jane.

– Akkor mégis minek kellett idehívnod?

– Mert neki van ismeretsége.

– Milyen ismeretsége? – kérdezte gyanakodva.

– Ezt a részét nem biztos, hogy hallani akarod – hátrált kissé a férjétől.

– Csak nem el akartok lopatni egy gyereket?

– Most komolyan, te milyen elvetemült vadembernek nézel engem? – csapott a pultra dühösen Jane.

– Biztos valami törvénytelen dolognak kell lennie, ha Renátó is benne van.

– Tényleg az, legalábbis Magyarországon.

– Jane… – emelte fel a hangját.

– Ne reagálj azonnal csak hallgass meg!

– Hallgasd meg őt, apa! – avatkozott bele most már Pálma is, aki csak villámhárítónak maradt ott. – Értékeld, hogy Jane őszinte hozzád és nem hazudik a szemedbe.

– Rendben – dőlt neki a konyhapultnak és a két karját keresztbe fonta maga előtt. – Hallgatlak!

– Megkértem, hogy szerezzen egy béranyát – vágta ki gondolkodás nélkül.

– Mi? Normális vagy te? – kiáltott rá úgy, hogy még Pálma is hátraugrott. – Az teljesen illegális nálunk.

– Ami a kormány egyik legnagyobb hülyesége – válaszolta meg Jane. – Majd, ha összefutok a miniszterrel ezt jelzem is neki.

– Lehet, hogy te nem értesz egyet ezzel a törvénnyel, de ez attól még illegális. Nem akarom megtudni, hogy te Dobóval belementél egy ilyenbe.

– Figyelj, Tibi! – próbálta meg lenyugtatni.

– Amit mondtam, megmondtam – indult meg kifelé, de Jane nem hagyta, hogy elmenjen. Ő már eldöntötte, de nem szerette volna a férje háta mögött véghez vinni, ezért a meggyőzése mellett döntött.

– Csak hallgass meg! – lépett elé és a jobb kezét a férfi mellkasához emelve megállította.

– Nem érdekel! – próbálta meg kikerülni, de ott meg Pálmába ütközött.

– Hallgasd végig! – parancsolt rá az apjára ellentmondást nem tűrő hangon.

– Ezek szerint te is mellette vagy? – tárta szét a két karját dühösen.

– Nem, én a házasságotok mellett vagyok. Tudom, hogy ha Jane a fejébe vette, akkor abból nem enged és így vagy ezzel te is. Én viszont nem szeretném végignézni, ahogy ölitek egymást, mielőtt elváltok.

Tibor egy mélyet sóhajtott, majd lassan kifújta a levegőt.

– Nem hiszem, hogy tudsz olyat mondani – fonta keresztbe a karját maga előtt, amivel nonverbálisan is jelezte, hogy teljesen elzárkózik a dologtól.

– Csak gondold végig, amit most mondok, anélkül, hogy közbe szólnál! – emelte meg védekezően mindkét kezét Jane. Vett egy mély levegőt, majd belekezdett. – Mindannyian tudjuk, hogy egy oltári nagy csodának kellene történnie, hogy Rita teherbe essen.

– Te biztattad őket! – dühöngött Tibor.

– Igen, mert muszáj megpróbálniuk. Egész életükben bánták volna, ha nem teszik meg.

Tibor hallgatott, így Jane tovább folytatta:

– Rita sírva mondta el, hogy tudja öregek hozzá és össze fognak törni a sikertelenségtől, épp ezért egynél több próbát nem tesznek. – Jane tartott egy rövid szünetet, majd rátért a meggyőzés részére. – Csak egy pillanatra képzeld magadat a helyükbe! Neked és nekem nincs gyerekünk és nem sikerül a kinti beültetés sem. Te nem tennél meg mindent, hogy nekünk legyen közös gyerekünk?

A férfi nem válaszolt, de az arca rángása elárulta, hogy nagyon szíven ütötte a dolog.

– Tudom, hogy Zoltán sosem menne bele egy ilyen itthon törvénytelennek számító eljárásba, de máshol ez nagyon is elfogadott. Viszont azt is tudom, hogy ha te meg én lennénk az ők helyükben, akkor belemennénk, hogy saját gyerekünk lehessen, mert egy gyerek a világ legcsodálatosabb ajándéka.

Jane látta, ahogy a férje szemeit elöntötte a könny, majd zavartan lehajtotta a fejét, hogy legalább a lánya ne láthassa.

– Lehet, hogy törvénytelen, de lássuk be, ez az egy esélyük van egy saját gyerekre – szólt közbe most már Pálma is.

– Bár nem értek egyet ezzel a módszerrel – köszörülte meg a torkát Tibor, lenyelve ezzel a könnyeit. – De kiválóan tudsz érvelni – mondta a felesége szemébe nézve.

Jane megkönnyebbülten fújta ki az eddig bent tartott levegőt.

– Viszont nem akarok semmilyen részletről tudni és amikor Zoltán haragja rád szakad, akkor nem leszek ott, hogy megvédjelek – közölte a nővel, majd kikerülte őket és gyors léptekkel távozott.

A nyomozónő hangosan felnyögött.

– Mehetett volna rosszabbul is – jegyezte meg Pálma.

– Mehetett volna – értett vele egyet. – Kösz, hogy itt maradtál és kiálltál mellettem.

– A módszereid kifogásolhatóak, de igaza van apának, kiválóan tudsz érvelni.

Jane ezen elmosolyodott.

– Mi lesz, ha nem kell nekik a gyerek? – kérdezett rá váratlanul Pálma.

– Renátó azt mondta, hogy Lorena felneveli majd.

– Zoltán azon durván kiakadna, ha Renátónál lenne az ő vér szerinti gyereke.

– Ebben reménykedem én is, hogy nem engedi át pont neki a gyerekét.

Jane elvette a pultról a borát és kortyolt belőle egy keveset. Pálma elvette a saját és a Renátó poharát, majd elindult kifelé, de az ajtóban megállt egy pillanatra.

– Azt ugye tudod, hogy a barátságotokat teszed kockára ezzel?

– Tisztában vagyok vele, de bízom benne, hogy mint annyi mindent, ezt is túléli. Lehet, hogy egy ideig nem fog szóba állni velem, de ahogy látja majd a saját gyerekét felnőni, rá fog jönni, hogy az én törvénytelenségem nélkül ő sem lenne.

Pálma csak bólintott egyet, majd a két pohárral a kezében elhagyta a konyhát. Jane a szekrényhez fordult és remegő kézzel emelte a szájához a poharat.

– Köszönöm – hallotta meg a háta mögött a férje hangját, mire ijedten odakapta a fejét. – Köszönöm, hogy őszinte voltál velem.

– Nem fogok a szemedbe hazudni, még akkor sem, ha elválsz miatta tőlem.

– Soha többet nem fogok válással fenyegetőzni – lépett teljesen a felesége elé és a testével a pulthoz nyomta. – Kemény lecke volt nekem az az időszak, amikor nem emlékeztél rám – ismerte be és közben gyengéden elsimította a felesége füle mögé az egyik hajtincset. – Vitáink viszont lesznek, ha nagyon nem értek egyet olyan dolgokkal, amit teszel.

– Hát olyanok pedig lesznek – kuncogott Jane.

– Tudom, de bevállalom, csak ne hagyj el! – hajolt oda hozzá és egy gyengéd csókot nyomott a felesége ajkára. – Viszont Renátónak nem tudok megbocsátani – tette hozzá komoly arccal.

– Én is dühös vagyok rá a zsarolása miatt, de szükségem van a kapcsolataira.

– Tudom – sóhajtott egy mélyet Tibor. – És a kislányod apja, így családtag.

– Az – suttogta Jane.

2. fejezet

Hétfőn reggel Jane és a családja épp csak leültek reggelizni, amikor megszólalt Tibor telefonja. Ezen mindannyian meglepődtek, mert a férfit sosem szokták ilyen korán hívni. Tibor elővette a zakója zsebéből a készüléket és megnézte, hogy ki keresi. Jane a férjét figyelte, aki összeráncolt szemöldökkel nézte egy ideig a kijelzőt, majd rányomott a felvét gombra. A nyomozónő próbálta kihallgatni, hogy ki is hívta a férjét, de a három gyerek csivitelésétől egy szó sem jutott el hozzá.

– Micsoda? – kiáltott bele a telefonba olyan hangosan Tibor, hogy még a gyerekek is azonnal elhallgattak. – Ez, hogy történhetett? – Megvárta a választ, majd hozzátette: – Azonnal odamegyek! – szakította meg a hívást és már fel is pattant a székéből.

– Mi történt? – állt fel Jane is.

Tibor egy pillantást vetett az asztalnál ülő gyerekekre, majd elkapta a felesége karját és kihúzta a folyosóra.

– Az egyik munkatársam az irodám ablakából kivetette magát… meghalt.

– Mi? – vonta össze a szemöldökét Jane.

– Öngyilkos lett.

– Állj! – emelte meg a jobb kezét a nyomozónő. – A te irodád ablakából ugrott ki?

– Igen.

– Mit keresett az irodádban kora reggel? – szólalt meg Tibor háta mögött a lánya.

– Ezt a kérdést pont most akartam én is feltenni – reflektált Jane.

– Fogalmam sincs – rázta meg a fejét a férfi.

– Mennyire volt ő közvetlen munkatársad? – lépett az apja mellé Pálma.

– Alattam dolgozott.

– Volt valami nézeteltérésetek az előző héten? – tette fel a kérdést Jane.

– Nem.

– Korábban? – vetette fel Pálma.

– Ezt most ti komolyan gondoltátok, hogy kihallgattok engem?

– Ez nem kihallgatás – emelte fel védekezően mindkét kezét Pálma. – Csak feltettünk pár egyszerű kérdést.

– Olyan kérdéseket, amit általában kihallgatáson szoktatok.

– Igaza van apádnak, Pálma. Tényleg kihallgatjuk – értett egyet a férjével, majd odafordult Tiborhoz. – Azért válaszolnál a lányod kérdésére?

– Ti mindketten megbolondultatok? – háborodott fel a férfi.

– Neki volt külön irodája? – hagyta figyelmen kívül a férje megjegyzését Jane.

– Persze, hogy volt.

– Akkor miért a tiedből követett el öngyilkosságot? – vágta oda Pálma, amin az apja nagyon kiakadt.

– Na most fejeztétek be mind a ketten! – emelte rájuk fenyegetően a jobb mutatóujját, majd sarkon fordult és felszaladt a lépcsőn az emeletre.

– Szerinted sem öngyilkosság volt? – érdeklődött a mostohaanyjától a fiatal nő.

– Hát nem sok értelmét látom egy olyan öngyilkosságnak, amit más irodájából kiugorva követsz el.

– Én sem – értett vele egyet Pálma.

– Még szerencse, hogy tegnap nem dolgozott apád, mert akkor máris felvehetnénk a gyanúsítottak listájára.

– Hát, ha nem az apám lenne, nálam már most felkerülne – jegyezte meg a fiatal nő.

Jane nem mondta ki hangosan, de teljes mértékben egyetértett vele. Annak, hogy az az ember onnan követte el az öngyilkosságot, ahonnan, jelzés értéke volt. Senki nem megy be csak úgy random a felettese irodájába és ugrik ki annak az ablakán. Ha nem a férjéről lett volna szó, ő is első körben rögtön őt gyanúsította volna meg.

– Nem kellene nekünk is oda mennünk? – vetette fel Pálma.

– Hova?

– A minisztériumhoz.

– Egy öngyilkossághoz?

– Szerintem nem öngyilkos lett.

– Pálma, kérlek! – sóhajtott egy mélyet.

– Mert szerinted én öltem meg? – kérdezte mérgesen Tibor, miközben a kezében a táskájával leszaladt a lépcsőn.

– Nem ezt mondtam – védekezett a lánya.

– Ha nem öngyilkos lett, akkor gondolom gyilkosság történt.

– Nem azt mondta, hogy te ölted meg – kelt a mostohalánya védelmére Jane.

– De nagy az egyetértés – vetett egy dühös pillantást mindkettőjükre, majd kisietett a bejárati ajtón.

– El se köszön a gyerekektől? – mutatott az apja után Pálma.

– Hagyd! – legyintett egyet Jane és egy lépést tett a konyha irányába, de a fiatal nő elkapta a karját. – Akkor nem nézzük meg?

– Ez nem a mi ügyünk! Az ember öngyilkos lett…

– Az életvédelmiekhez tartozik ez is – vágott a szavába.

– Ezt a kifejezést továbbra sem tudom értelmezni, hogy tartozhat az élet védelméhez a gyilkosság.

– Akkor jössz, vagy menjek egyedül? – hagyta figyelmen kívül Jane megjegyzését.