MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Rehák Géza

Vörös Riviéra

A Balaton a Kádár-korszakban

részlet

© REHÁK GÉZA, 2024

© JAFFA KIADÓ, 2024

MINDEN JOG FENNTARTVA!

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / SZALAY ZOLTÁN

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

FELELŐS SZERKESZTŐ: HESSKY ESZTER

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 687 042 3

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

1. A Kádár-korszak elé

A Balaton vidéke a második világháborúig

Változások 1945 és 1956 között

2. Balaton – turizmus – politika

Mi köze a politikának a turizmushoz?

Szocializmus és turizmus

3. A Kádár-kori balatoni turizmusfejlesztés vázlata

Elhanyagolt tópart

A Balaton-ügy felkarolása

A moteltől a hotelig

Üzletszerű idegenforgalom

Idény-Balaton

4. Üdülőkörzet születik

A terv

A Balaton karmestere

Új program, régi célok

Az üdülőterület-fejlesztés szempontjai

Következmények

5. Állami építőművészet

Vélekedések a szocializmus balatoni építészetéről

Az üdülőhelyi építészet margójára

Annabella, Marina, Auróra

6. Világnézeti Balaton

Ideológiai-elvi alapvetés

Kísérleti nagyüzem

A táj zártkertesítése

Ipari víz

Befejezés

Epilógus

Felhasznált irodalom

Felhasznált források

Személy- és helységnévmutató

Jegyzetek

BEVEZETÉS

Nem könnyű a Balatonról írni, jóllehet hálás témának tűnik. Az ország döntő hányada számára a magyar tengerhez való közvetlen kötődést személyes élmények, nyári emlékek biztosítják. A tájat méltató irodalmi műveknek se szeri, se száma, és ugyanez elmondható a tó élővilágával, környezetével, vagy éppen a térséget meghatározó társadalmi-gazdasági folyamatokkal foglalkozó tudományos munkákról is. A Balaton végtére is a legfontosabb üdülőtájunk, nemzeti kincsünk, sorsa közügynek számít. Ha pedig a tóról esik szó, így vagy úgy, a turizmus is hamar előkerül. A turizmusiparnak a térség életében betöltött szerepe évtizedek óta dominánsnak tekinthető. Nem volt ez azonban mindig így. Körülbelül egy évszázados út vezetett idáig, amelynek utolsó, bizonyos vonatkozásokban döntő időszakát a Kádár-korszak adta.

A létező szocializmus periódusa a jelentől egyre távolabb kerül. Ahogy az előző rendszer balatoni emlékei is lassanként elhomályosulnak, úgy fokozatosan szétporladni látszik a korszak kézzelfogható öröksége a tó körül. A kétezres évek kezdete óta sok minden átalakult, megváltozott. Mégis azt lehet mondani, hogy a mai napig és még ki tudja, meddig számottevők az időszak magyar tenger mentén hátrahagyott nyomai. Például a tópart műszaki vázát még mindig döntően azok az utak, sétányok, partfalak, strandok, parkolóhelyek, egyéb, az alapinfrastruktúrához sorolható létesítmények jelentik, amelyek az ötvenes-hatvanas évek folyamán, az akkori területrendezési és fejlesztési elgondolások nyomán keletkeztek. A Kádár-rendszer rég a múlté, de a balatoni táj arculata, karaktere, épített környezete továbbra is tükrözi az egykori idők társadalmi-politikai valóságát. Az ország első számú üdülőkörzete alapvetően a Kádár-kor szülöttje, a Balaton régió problémáinak jelentős hányada – például a rövid nyaralószezonra építő üdülőturizmus csapdája, hogy csak egyet említsünk –, a hatvanas-hetvenes évek történéseihez nyúlik vissza. Az egykor történtek, illetve azok lényeges összefüggéseinek megismeréséből olyan következtetések, tanulságok szűrhetők le, amelyek a jelen cselekvése számára is hasznosak lehetnek. A múltból származó tapasztalatok ekképpen a jövő szolgálatába állíthatók.

Az eredendően agrárjellegű Balaton térség huszadik századi története leginkább a turizmus, az idegenforgalom fokozatos térhódításával jellemezhető. Előbb a vízparti sávban, majd a későbbiekben a tó tágabb környezetében is a szabadidő eltöltésének különböző formái váltak az élet fő szervezőjévé. E folyamatot csak átmenetileg tudták megakasztani olyan események, mint a második világháború. A szocializmus időszakában a közgondolkodásban a Balaton és környezete alapvetően már üdülőterületként jelent meg, ezzel együtt a térséggel kapcsolatos országos törekvések, politikai szándékok ugyancsak elsősorban az üdülés, a turizmus, az idegenforgalom kérdéseire fókuszáltak. Mindebből következően talán nem is szorul további magyarázatra, hogy a Kádár-kor balatoni vonatkozásainak tárgyalásában a turizmus kívánkozik az első helyre.

A huszadik századig azonban, ahogyan utaltunk rá, a mezőgazdaság, kiváltképp a szőlőművelés, bortermelés jelentette a legfőbb tájformáló erőt, hozzájárulva egyébként ahhoz, hogy a vidék a turizmus számára vonzóvá váljon. Az ötvenes évektől az ország agrárgazdálkodásának ideológiailag vezérelt átalakítása olyan változásokat eredményezett a tó körül, amelyekkel mindenképpen foglalkozni szükséges. A szocializmus építésének időszakáról szólva az ipar helyi összefüggéseinek érintése sem kerülhető meg.

Az imént röviden említett, a Balatonnál zajló gazdasági-társadalmi folyamatok mögött a térséget érintő közhatalmi döntések álltak, amelyek pedig a politika, a politikusok világához vezetnek. Egyrészt minden rendszerben a politikusok dolga és felelőssége – elvileg a közjó érdekében és javára – irányt szabni az állami cselekvésnek, másrészt a szocializmust az életviszonyok többségét uralni igyekvő politikai túlsúly jellemezte. Ehhez hozzátehető, hogy a Balatont érintő lényeges kérdések, tekintettel országos jelentőségükre, rendszerint Budapesten dőltek el. Ugyanakkor a kommunista berendezkedés egyik sajátosságaként a megye is hatalmi erőtérré válhatott, ebben a vonatkozásban főként az északi partot uraló Veszprém megyei vezetés balatoni törekvéseiről esik majd szó.

Kevésbé tűnik magától értetődőnek, hogy a politikusok után a Balaton-környékkel kapcsolatos állami döntésekben, például a fejlesztési célok meghatározásában, vagy azok végrehajtásában a kor műszaki szakemberei, elsősorban építészei töltöttek be kulcsszerepet, ezért az építészszakma üdülővidékkel kapcsolatos korabeli tevékenysége kitüntetett figyelmet érdemel. Látásmódjuk részben az üdülőterülettel való gazdálkodásnak irányt szabó elhatározásokon keresztül, részben a környezet építészeti formálásában testet öltve érvényesült, különösen a fejlesztések ötvenes évek második felétől hetvenes évekig terjedő intenzív szakaszában. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy amíg a politika általánosságban megfogalmazta, mire szánja a Balatont, a részletekbe menő kidolgozást és megvalósítást már jórészt a mérnökökre bízta. Ez pedig azt is jelenti, hogy az időszakban az ország legjelentősebb üdülő-idegenforgalmi régióját érintő alapkérdésekben inkább az építészek, illetve urbanisztikai szakemberek, mintsem a turizmusszektor képviselői hallathatták a hangjukat. Ez egyrészről abból következett, hogy az egységes szemléletű, koncepcionális Balaton-fejlesztés szükségességének felvetése is az építészekhez kötődött. Másrészről a pártállam ideológiailag vezérelt bürokratikus tervgazdálkodásából is fakadt, ami pedig eleve nem kedvezett az olyan szolgáltató jellegű ágazat nézőpontjának, mint amilyen a turizmus-vendéglátás.

A szocialista állam balatoni szerepvállalásának aktív időszaka, ahogy arra már utalás történt, 1956-ot követően kezdődött, és körülbelül a hetvenes évtized derekáig tartott. Jelen írás nagyjából ezt az időintervallumot érinti, azonban egy meghatározott kezdőidőpont és záródátum között zajlott események áttekintése helyett inkább a térség sorsát hosszú távon befolyásoló történések kiemelésére, és az azokkal összefüggő hatótényezők feltárására törekszik.

Nekünk ugye a Balaton a Riviéra, ahogy a hatvanas évek óta hangoztatja a „Nekem a Balaton a Riviéra” kezdetű dal. A magyar tenger nagyjából 200 kilométer hosszú partvonala különböző jellemzőjű szakaszokra tagolódik. Ezek mindegyikének megvan a maga vonzereje, varázsa. Mindazonáltal a közvélekedés a francia vagy olasz Riviérához hasonlatos balatoni tájat leginkább a tó északi partjával azonosítja. Maga a riviéra szó azt jelenti, hogy part. Az idők folyamán azonban a kifejezés többletjelentést nyert, és a kiemelkedő adottságú partszakaszokból született hírneves nyaralóvidékek szinonimájává vált. A Balaton-felvidék, illetve annak egy része kapcsán a Balatoni Riviéra elnevezés is használatos.1 A Balatoni Riviéra földrajzi értelemben tehát nem takar pontosan körülhatárolható tájegységet. Adottságait, jellegét tekintve azonban nem kérdéses, hogy a mediterrán riviérák balatoni megfelelőjének leginkább a Balatonakarattya és Tihany közötti partszakasz tekinthető. Az itt fekvő nyaralóhelyeknek a szocialista éra ugyancsak kiemelt figyelmet szentelt. Balatonfüred, Tihany idegenforgalmi szempontból a legfelkapottabb helyek közé tartozott. Az itteni települések különleges helyzetét Veszprémnek, a megyeszékhelynek a közelsége fokozta, a megyei pártvezetés térségbeli tevékenységéből kifolyóan. A kádári időszak tó körül ható politikai, gazdasági, társadalmi folyamatai ily módon markánsan mutatkoztak meg errefelé. Emiatt az északi part, illetve néhány helysége nagyobb hangsúlyt kap a bemutatásra kerülő események, történések sorában. A leszűrhető következtetések, tanulságok azonban többségükben a helyi jelentőségen túlmutatóan az üdülőkörzet egészére vonatkoztathatók lesznek.

A címben szereplő „vörös Riviéra” kifejezés a hatvanas években a nyugati sajtóban jelent meg és terjedt el. Leginkább a Románia, Bulgária részéről a Fekete-tenger partján végrehajtott nagyarányú, tőkés devizabevételeket célzó idegenforgalmi fejlesztések kapcsán emlegették. A szókapcsolat a Balaton vidékére alkalmazva is hasonló tartalmat jelöl, egyúttal utalás a magyar tenger partjainál létesítendő szocialista üdülőparadicsomról egykor szőtt álmokra, illetve a kor sajátos színezetéhez ugyancsak hozzájáruló ideológiai-eszmei befolyásoltságra.

1. A KÁDÁR-KORSZAK ELÉ

A Balaton vidéke a második világháborúig

Dr. Vajkai Aurél, a Balaton-környék népi építészetének, néprajzának fáradhatatlan kutatója, amikor 1958-ban körbetekintett a Balaton-felvidéki tájon, a következőket látta: „A Balaton északi partján, a fűzfői saroktól Keszthelyig, nyolcvan kilométer hosszúságban egymást követik a szőlőhegyek. […] Szőlők, gabonaföldek, veteményesek, gyümölcsösök sakktáblaszerű képe, sűrűn behintve egyszerű parasztpincékkel, itt-ott klasszicizáló kúria, nemesvonalú, puttódíszes borház, kakaskukorékolástól és kutyaugatástól hangos, állandóan lakott ház, tarka egyvelegben, de mindezek mellett még nagyon sok rompince, olyik borostyánnal sűrűn benőve, akár egy középkori rom – ez a mai szőlőhegy. […] A Balaton partján utazó nem is sejti, mennyi építészeti, művészeti, műtörténeti, néprajzi, a magyar művelődéstörténetben elannyira fontos emléket és értéket rejtegetnek e zöldellő szőlőhegyek.”1 1958-ban még hasonló látvány tárult a szemlélődő elé, mint amilyet Eötvös Károly a tizenkilencedik-huszadik század fordulóján a balatoni kultúrtájról lefestettméltán hírneves Utazás a Balaton körül és A balatoni utazás vége című műveiben. És ha az ezerkilencszázötvenes évek derekán még élt is az évszázados múltú, romantikus tókörnyék képe, a Balaton melléke már addig is jelentős változásokat élt meg. A Kádár-kori történések megértéséhez a tizenkilencedik század végétől 1956-ig eltelt időszakban zajlott lényeges események legalább vázlatos ismerete elengedhetetlen. A főként a turizmusra támaszkodó régió alapjait például a két világháború közötti időszak rakta le.2

A Balaton térsége hosszú ideig jellegzetes agrárvidékként élte életét. A tavat és környékét a természeti értékek mellett éppen a környezetnek a több évezredes emberi jelenlét és tevékenység nyomán létrejött harmóniája tette a tizenkilenc-huszadik század fordulójától az üdülők, a turisták vonzó célpontjává. A mediterrán hangulatú tájarculat a földrajzi adottságok folytán elsősorban a Balaton-felvidéken vált jellemzővé.3 A csodált, emberi léptékű tájkép kialakulásában a természeti lehetőségekhez alkalmazkodó, a római időkig visszanyúló hagyományokkal rendelkező agrárkultúra, a szőlőművelés, kisebb mértékben a gyümölcstermesztés, a kertes mezőgazdasági termelés meghatározó szerepet játszott.

A Balaton-felvidék hírnevét tulajdonképpen a szőlőhegyei alapozták meg a tizenkilencedik században. Egyrészt azáltal, hogy a kor neves költői, írói a szőlőkkel, présházakkal borított hegyoldalak látványában felfedezték az idilli szépséget, másrészt feltehetően ennek is betudhatóan a térség borai növekvő népszerűségnek örvendtek, és országos ismertségre tettek szert. Különösen Badacsony vált nevezetessé a tizenkilencedik század második felében minőségi fehérborai révén.4 Bár néhány jelentősebb tőkeerővel rendelkező egyházi és világi nagybirtok a meghonosított szakszerű és korszerű szőlőművelésnek és borkezelésnek köszönhetően élen járt a balatoni bortermelés felfuttatásában, az északi parti szőlőhegyek gazdálkodását mégis inkább az 1-2 holdas kisbirtokok határozták meg. A különböző talajú, mikroklímájú termőterületek változatos lehetőséget biztosítottak kiváló minőségű, egyéni ízű és zamatú borok készítéséhez, a balatoni borok iránt növekvő kereslet pedig kifizetődővé tette a szőlővel való foglalkozást. A termelőket társadalmi hovatartozástól, rangtól függetlenül a demokratikus önigazgatás elvén szerveződött hegyközségek fogták össze a közös gazdasági célok, érdekek mentén.

Az 1870-es évek végén a filoxéra, más néven szőlőgyökértetű a Balaton-felvidéken is megjelent. Hatékony védekezési módszer híján az 1880-as években a szőlőültetvények több mint fele a fertőzés áldozatául esett, hatalmas károkat okozva ezzel a tó körüli szőlőtermesztésnek. Mégsem bizonyult végzetesnek a filoxéravész. Ellenállóbb fajták telepítésével, korszerűbb termelési eljárások alkalmazásával az első világháború kitöréséig jelentős területeket sikerült a szőlőművelésbe visszakapcsolni. Becslések szerint a Balaton-felvidéki hegyi szőlőknek körülbelül a 75 százalékát újratelepítették az 1910-es évekig. Mindazonáltal nem mindenhol pótolták a tönkrement ültetvényeket, a szép fekvésű hegyoldalak némelyikén nyaralóépületek, villák jelentek meg. A szőlőhegy fokozatos átváltozása üdülőterületté leginkább a Balatonnak a fővároshoz és Veszprémhez közel eső északkeleti partvidékén, Almádi, Alsóörs térségében mutatkozott meg.5

A trianoni békeszerződés aláírásával az ország területének kétharmadával együtt a népszerű fürdő- és üdülőhelyek többsége az új határokon kívülre került. A Monarchia fennállása alatt jobbára másodlagos szerepet betöltő Balaton-parti üdülőhelyek egy csapásra felértékelődtek. Ennek jeleként 1921-ben az ország vezetése a Balaton-kultusz fejlesztésének egységes irányítására kormánybiztosi pozíciót hozott létre. A kormánybiztos hatásköre az alábbi kérdésekre terjedt ki: partrendezés, partvédelem; közművek kiépítése; közlekedés tökéletesítése; parcellázások, építési és ingatlanszabályozás; új üdülő-, fürdő- és gyógytelepek létesítése, a meglévők fejlesztése; parkosítás, természeti és történelmi értékek védelme; a nyaralóközönség jó és lehetőleg olcsó ellátásának biztosítása; meglévő ipartelepek fejlesztése, új ipartelepek és iparágak létesítése; sport, propaganda és fürdőegyesületi ügyek. A felsorolásból a komplex és összehangolt területfejlesztés fontosságának korai felismerésére lehet következtetni, aminek elsősorban a turizmus, üdülés tó körüli feltételeinek megteremtését, gyarapítását kellett szolgálnia. A Balaton-környék felvirágoztatásának szándéka tehát nem sokkal Trianon után jelentkezett, a szükséges előfeltételek azonban még évekig hiányoztak.

Érthető módon akadtak a turizmusfejlesztés ügyénél előbbre való feladatok, ilyen volt például a megmaradt országterület védelmi képességének kifejlesztése. Így bár elvi szinten az is megfogalmazódott, hogy az üdülő- és nyaralóélet fejlődését zavaró ipari tevékenységeket a Balaton környékétől lehetőleg távol kell tartani, 1927-ben a mosonmagyaróvári lőporgyár berendezéseinek átköltöztetésével az ország egyik legfontosabb hadiüzeme települt a Fűzfői-öböl térségébe. Több ok is közrejátszott abban, hogy az I. világháborút követő békeszerződés értelmében elviekben leszerelésére ítélt lőporgyár ide került. A kiszemelt terület a Dunántúl viszonylag jól védhető, a Bakony és Balaton közé ékelődő központi részén helyezkedett el. A közelben feküdt az első világháború kitörése előtti években létesített hajmáskéri katonai bázis és lőtér. Fontos szempontot jelentett, hogy a környéken a Balaton révén az ipari tevékenységhez szükséges vízmennyiség rendelkezésre állt. Az üzem első egysége 1927 novemberében készült el. A lőpor és más robbanóanyagok, köztük nitrocellulóz, nitroglicerin előállítására szakosodott gyár 1928-ban vette fel a Nitrokémia Ipartelepek Rt. nevet. A gyártelep profilja a húszas évek végén az ugyancsak vízigényes papírgyártással egészült ki. 1933-ban pedig lakkgyár létesült, mindazonáltal 1945-ig a lőszer- és robbanószer-termelés jelentette a Nitrokémiánál a fő irányt.6

A Balaton északi partjának másik említésre méltó és később még szóba kerülő ipari jellegű üzemét a balatonfüredi hajógyár jelentette. A hajógyár ősét egy angol vállalkozó alapította 1881-ben, miután meglátta az üzleti lehetőséget a tó vitorláséletének fejlesztésében, és létrehozta hajóépítő üzemét a füredi fürdőtelep szomszédságában. A manufakturális jellegű üzem a néhány évvel később Hauszmann Alajos terve alapján épült vitorlás klubház közelében működött. A füredi hajógyár innentől kezdve majd ötven esztendeig együtt fejlődött a balatoni vitorlázással, vitorlássporttal. A zömmel jachtok, sporthajók készítésével és javításával foglakozó tevékenység tehát inkább kiszolgálta a turizmusfejlesztés érdekeit, mintsem zavarta volna.7 1926-ban a MÁV nevében gyakorlatilag az állam szerezte meg a gyárat, amely az ugyancsak állami érdekeltségű idegenforgalmi és utazási vállalat, az IBUSZ irányítása alá került.8 Mai kifejezéssel élve, az új menedzsment a hajóépítő üzem profilját nyomban a balatoni turizmus növeléséhez kapcsolódó üzleti érdekeihez igazította hozzá. Ennek megfelelően a vitorlások, különböző vízisport-eszközök készítése mellett megindult a nagyobb testű, motoros személyszállító hajók gyártása. Az első ilyen hajó a Tünde volt 1927-ben, majd hamarosan követte párja, a Csongor. A tó hajóparkja a második világháborúig töretlenül fejlődött a hajógyár tevékenysége révén, elhozva a balatoni személyszállítás, kirándulóhajózás első virágkorát. A gyár életében fontos változást jelentett, hogy 1937-ben az addig meghatározónak számító fa használatát a vas váltotta fel. Az áttérés a vastestű hajók építésére a fejlődés új lehetőségeit hozta el. A gyár bekapcsolódott a folyami hajók készítésébe.9

E kettő, a Kádár-kori balatoni történésekben ugyancsak lényeges szerepet játszó ipari üzem megemlítése után visszatérve a balatoni üdülőélet húszas évek végén megindult kibontakozásához, azzal kapcsolatban általánosságban a következő állapítható meg. A fejlődés alapját a helyi összefogás adta, amely többnyire egy-egy fürdőhely szépítésére létrejött egyesület keretében valósult meg. Ehhez társult a tó körüli turizmus fellendítésére irányuló kormányzati szándék és támogatás. Az egyazon irányba mutató helyi és központi akarat így együttesen tudta a Balaton-kultusz ügyét sikeresen előmozdítani.

A turizmusfejlesztéshez a jó arányérzékkel szabott keretet az 1929. évi XVI. törvény, az úgynevezett fürdőtörvény korszakosnak bizonyult rendelkezései biztosították. A jogszabály meghatározta a gyógy- és üdülőhely fogalmát, egyúttal rögzítette a gyógytényezők, természeti értékek gyógy-, illetve üdülőturizmus szolgálatába állításának kritériumait. A törvény igyekezett a gyógy- és üdülőhelyi fejlesztéseket szolgáló anyagi alapok megteremtéséről gondoskodni, illetve gondolt a szükséges közérdekű munkálatok elvégzésének elősegítésére. Lényeges vívmányai közé tartozott, hogy a gyógy- és üdülőhelyi adottságok védelme érdekében bevezette a belső és külső védőöv fogalmát, és ehhez kapcsolódóan törekedett a pihenést, gyógyulást veszélyeztető, zavaró tevékenységek megtiltását lehetővé tenni.10

A fürdőtörvény felhatalmazása alapján alkotta meg a kormány 1931-ben a Balaton térségére vonatkozó, ugyancsak nagy hatású rendeletét. Ez egyfelől üdülőhelyi területté nyilvánította a partvonaltól számított három kilométeres sávot, másfelől a Balaton partja mellett fekvő gyógyhelyek és üdülőhelyek ügyeinek egységes irányítására életre hívta a Magyar Királyi Balatoni Intéző Bizottságot. Ennek megalakítása abból a felismerésből fakadt, hogy a tókörnyék hasznosításával, fejlesztésével kapcsolatos szerteágazó teendők összehangolása egy koordinatív szervet, egyeztető testületet igényel. A Magyar Királyi Balatoni Intéző Bizottság állandó tagságát a három Balaton-parti vármegye – Somogy, Zala és Veszprém – fő- és alispánjai, valamint a fürdőügyi igazgatás körébe tartozó kérdésekben hatáskörrel rendelkező minisztériumok képviselői adták. Az intézőbizottság elnökét és helyettesét a kormányzó nevezte ki hat évre. Ha a felmerülő szakkérdések eldöntése megkívánta, a bizottság szakértőkkel egészíthette ki magát. Az eredményes működéshez azonban a jól megválasztott szervezeti forma még önmagában bizonyára kevésnek bizonyult volna. Ehhez kellettek azok a jogosítványok is, melyek révén a Magyar Királyi Balatoni Intéző Bizottság a balatoni üdülőterületre vonatkozó döntésekben gyakorlatilag megkerülhetetlennek számított.

Többek között véleményt nyilváníthatott, szükség szerint kifogást emelhetett olyan kérdésekben, mint a gyógy- és üdülőhelyek érdekében tervezett közmunkák, az építési szabályrendeletek megalkotása, parcellázások, vagy hogy egy tervezett épület szépészeti szempontból nem zavarja-e a Balaton partjának képét. A Balatont érintő bármely közérdekű témában kezdeményezéssel élhetett a megfelelő szabályozás kialakítása érdekében. Előkészítette a partvidék fejlesztésére vonatkozó terveket, a szükséges közmunkák elrendelésére javaslatot tett a szaktárcáknak. A Balaton vonatkozásában irányította a bel- és külföldi propagandát, a forgalomszervezést. Célkitűzései előmozdítására önállóan gazdálkodott a gyógyhelyi (üdülőhelyi) díjak tíz százalékával. Költségvetését egyéb bevételei, valamint a tárcák által rendelkezésére bocsájtott források egészítettek ki. A tó körüli építkezések üdülőterülethez méltó színvonalának biztosítására Siófokon műszaki kirendeltséggel, Keszthelyen építési szaktanácsadó irodával rendelkezett. Mérnökei az összes balatoni építési tervet felülvizsgálták, az építési engedélyeket véleményezték, az építeni szándékozókat a szükséges útmutatásokkal ellátták.

A Magyar Királyi Balatoni Intéző Bizottság a két világháború között széles körű tevékenységével elévülhetetlen érdemeket szerzett a Balaton-környék felvirágoztatásában. Hozzájárult a víz- és csatornahálózat bővítéséhez, a vasúti és vízi közlekedés fejlesztéséhez, támogatta az autóbusz- és repülőforgalom előmozdítását. Segítette a szállodák, panziók korszerűsítését, részt vállalt a tó körüli parkosítási, fásítási munkálatokból. Sokat tett a balatoni népművészet, természetvédelem, műemlékvédelem ügyéért, valamint a sportlehetőségek szélesítéséért. Közreműködésével nagy sikerű rendezvények kerültek megszervezésre, például a Nemzetközi Balatoni Sporthét.11

A balatoni turizmus harmincas években végbement fejlődését jelzik a következő számok. Míg 1932-ben körülbelül 40-50 ezer fürdővendég fordult meg a tó körül, 1938-ban már körülbelül 300 ezer. A külföldi nyaralók száma 1937-ben tetőzött, ekkor meghaladta a 13 000 főt. Többségük osztrák és német területről érkezett. 1938-ban az európai politikai helyzet élesedése miatt a nemzetközi forgalom az előző évinek kevesebb mint felére esett vissza.12 1939-ben a belföldi üdülők száma is csökkent, ebben az esztendőben körülbelül 200 ezer fő kapcsolódott ki a magyar tenger partján. Mindazonáltal a turizmus a harmincas évek végére a balatoni régió meghatározó tényezőjévé vált. Ezt jól jelzi, hogy ebben az időszakban már mintegy 480 szálloda és panzió várta vendégeit, hozzávetőleg 8000 szobával. Ezeknek körülbelül fele vezetékes folyóvízzel rendelkezett, ami az akkori komfortviszonyok mellett nagy szónak számított. Ezek az eredmények jelentették a követendő példát még húsz év elteltével is, amikor a Kádár-korszak hajnalán a Balatonban rejlő lehetőségek kamatoztatása ismét komolyabban felmerült.

Jóllehet a második világháború időszakáig a tó körüli üdülőélet jelentősen fejlődött, a táj, a Balaton-felvidék összképe őrizte évszázados agrárvilágát, az északi part hegyoldalait továbbra is a szőlők uralták. A szőlővel foglalkozás, a bortermelés változatlanul fontos megélhetési forrást jelentett sokak számára a térségben. Ehhez a turizmus is hozzájárult azáltal, hogy a bor gyakorlatilag helyben, jó áron értékesíthető volt az üdülőközönségnek.

A háborús évek nemcsak visszavetették az üdülőforgalmat, hanem a turizmusfejlesztés ügyét is háttérbe szorították. Viszont előtérbe került a hadianyaggyártás, a Nitrokémia fontos hadiüzemként működött, illetve a füredi hajógyárban is a katonai célokat szolgáló hajógyártásra álltak át. A füredi üdülőtelep szívében működő régi üzem a megnövekedett igények kielégítésére egyre kevésbé volt alkalmas, így a gyártás 1941-től fokozatosan a Tihany felé vezető műút mellett kialakított új létesítményekbe költözött. A háború alatt a hajógyárat is hadiüzemmé nyilvánították.13 A második világháború a Balaton térségét már csak az említett katonai-ipari célpontokból kifolyólag sem kímélte. Ráadásul 1944 év végétől 1945 tavaszáig súlyos harcok zajlottak a tó körül, ami több üdülőhelyen jelentős károkat okozott.

Változások 1945 és 1956 között

Az 1945-ös esztendő országszerte, így a Balaton partján is a romok eltakarításáról, a menthető létesítmények helyreállításról, az élet újrakezdéséről szólt. A nehézségek leküzdéséhez a remény adhatott erőt, hogy a mindennapok végre talán visszatérnek a normalitás medrébe. Az 1946-os szezon kezdetére a balatoni turizmusban korábban tevékenykedő szerveződések többsége, köztük a Balatoni Intéző Bizottság (BIB) újra munkához látott. A belföldi vendégforgalom szervezésének kiemelt céljává a lakosság minél szélesebb rétegeinek üdülésbe való bekapcsolása vált. Ebben jelentős részt vállalt az IBUSZ, amely – meghallva az új idők szavát – kifejezetten a gyárak és üzemek dolgozóinak biztosított hétvégi kirándulásokat, egyhetes átalányutazásokat kedvező feltétekkel. Közben megindult a férőhelyek rendbetétele a különböző vállalatok, szakszervezetek és intézmények segítségével. A nyaraltatás tárgyi alapját a háború alatt gazdátlanná vált, illetve az azt követően lefoglalt ingatlanok használatba vételén kívül épületvásárlásokkal növelték. A harmincas évektől jelentős szálláshely-kapacitással bíró fizetővendég-mozgalom ugyancsak új életre kelt. A szociális üdültetés kiterjesztése terén elért eredmények ellenére a balatoni nyaralószezon csakhamar az ország életét mindinkább mérgező, kommunista irányból gerjesztett politikai-ideológiai küzdelem színterévé vált. „Az üdülőhelyeken még mindig csak a naplopók és nem a munkások nyaralnak” – írta a Népszava 1946. július 17-ei száma. A baloldali sajtóban újabb és újabb cikkekben tűnt fel negatív felhanggal a Balaton vidéke, mondván, a régi világ urainak gyűjtőhelye, és partjainál nyilasok, spekulánsok, orgazdák dőzsölnek.14

A kommunista befolyás további erősödését 1947-ben is elsősorban az üdülőidénnyel kapcsolatos propagandisztikus megnyilatkoztatások jelezték. Révai József az év nyarán a Szabad Nép hasábjain a balatoni fürdőhelyeket a kárhoztatott polgári életforma várainak nevezte, amelyekbe azonban vasárnaponként végre munkások ezrei törnek be. A lap egy másik cikke pedig vészjóslóan arról írt, hogy a ’47-es szezonban még csak megszállták, de a következő esztendőben meg is fogják hódítani a Balatont.15 Mindeközben az ország előtt álló változások előszelét jelezte, hogy a vendéglősök, panziósok, szállodatulajdonosok az adóterhek egyre elviselhetetlenebbé válását, a gazdasági rendőrség mind gyakoribb zaklatását panaszolták.16

1948-tól, még inkább 1949-től aztán be is következett a kommunista hatalomátvétel. Az ország szovjet elképzelések szerinti átalakítása a turizmus infrastruktúrájának államosításával és addigi intézményrendszerének felszámolásával járt együtt. 1948-ban a Magyar Dolgozók Pártjának programnyilatkozata meghirdette a dolgozók állami üdültetését. A munkásosztály „szocialista” alapon történő nyaraltatása nem tűnt azonban addig megoldhatónak, amíg a férőhelyek java magánkézben üzemelt. Az államosítási hullám a szállodákkal, üdülőkkel, a vendéglátóipar kulcshelyeivel kezdődött 1948-ban, majd 1949-től a panziók, egyéb vendéglátó üzletek is sorra kerültek. Később nem kerülhették el az államosítást a többszobás villák, nagyobb lakóházak sem. Ezek egy része ugyancsak nyaraltatásra lett igénybe véve. A kommunizált férőhelykapacitás nagy részét az állami üdültetés szolgálatába állították. Mindeközben a korábban a vendégforgalom bonyolításával, a fürdő-, illetve üdülőhelyek gondozásával foglalkozó helyi és országos szervezeteket sorra megszüntették. Erre a sorsra jutott a Balatoni Intéző Bizottság is.

A szovjet mintára megalkotott, 1949-es kommunista alkotmány kimondta: „A Magyar Népköztársaság biztosítja a dolgozóknak a pihenéshez és üdüléshez való jogát. E jogot a Magyar Népköztársaság a törvényes munkaidő, a fizetéses szabadság és a dolgozók üdülésének megszervezése útján valósítja meg.”17 A korszakra jellemző logika szerint ez persze azt jelentette, hogy a pihenésre és üdülésre kizárólag a dolgozó osztály tagjai formálhattak igényt. Akit a hatalom a preferált dolgozói kategóriából valamilyen oknál fogva kizárt, azt semmiféle jogosultság nem illette meg. A politikai-ideológiai célok szolgálatába állított üdülőforgalom a Szakszervezetek Országos Tanácsa (SZOT) irányítása mellett egyfajta központosított elosztási mechanizmusban, tervgazdálkodásszerűen bonyolódott, mégpedig vállalati, intézményi szintig lebontott beutalási keretek alapján. A hatalom emellett igyekezett a belföldi turizmusnak a szakszervezeti üdültetésen kívüli részét is minél teljesebb ellenőrzése alatt tartani. Erre szolgáltak például az IBUSZ által szervezett különvonatok, illetve a különböző csoportos utazási lehetőségek. A hangzatos ígéretekkel szemben az államilag szervezett üdülés korántsem vált minden dolgozó számára elérhetővé. Korlátozott számú férőhely, annak bürokratikus szétosztása körüli visszaélések jellemezték kezdetektől a pártállami nyaraltatást. Ehhez társult a vendéglátás korábbi nívójához képest meglehetősen alacsony szolgáltatási színvonal.18

Ahogy a dolgozók utaztatása, úgy az idegenforgalom szervezése is a szovjet mintára átalakított IBUSZ feladata lett. Ami a hazánk felé irányuló idegenforgalom bonyolítását illeti, arra vonatkozóan a pártvezetés 1949-ben a következő irányelveket fogalmazta meg: A hatékony államvédelmi ellenőrzés biztosítása érdekében kizárólagossá kellett tenni a csoportos utazásokat. Szintén állambiztonsági érdekből állandó idegenforgalmi szállodákat kellett kijelölni, és ugyancsak előre meg kellett határozni a külföldiek által látogatható szórakozóhelyek körét. Mindazonáltal a hidegháborús pszichózis a nyugati államok viszonylatában gyakorlatilag az új rend életbe léptetésétől fogva ellehetetlenítette a vendégforgalmat. Bár elvileg a barátinak tekintett országokkal bonyolódó turistaforgalomnak nem volt akadálya, valójában minden népi demokrácia ilyen vonatkozásban is korlátozásokra törekedett. E körülmények között magától értetődően a Balatonnál sem igen eshetett szó külföldi vendégek fogadásáról.19

Az ötvenes évekre az ország életében marginális kérdéssé vált a turizmus, az idegenforgalom ügye. A Rákosi-diktatúra évei az újabb világháborúra készülődés, az esztelen iparosítás, az erőszakos kollektivizálás légkörében teltek. Az 1948-as év a Nitrokémia és a balatonfüredi hajógyár számára is az államosítást és a szocialista iparpolitika korszakának kezdetét jelentette. Fűzfőn a lőszer- és robbanószergyártás mellett újszerűnek számító vegyi termékek előállítása indult meg, és az ötvenes évektől egyre jelentősebb szerepet kapott a különböző növényvédő, rovarirtó szerek készítése. A hajógyárnál a negyvenes évek végén a siófoki zsilip bővítése nyitott új fejlődési irányt, azáltal, hogy az addigiaknál nagyobb vízi járművek közlekedése vált lehetővé a Sió-csatornán. Füreden megindult az áruszállító uszályok tervezése és gyártása eleinte főként a dunai teherforgalom részére. Az első ilyen termékek 250 tonna teherbírású, nyitott áruszállító hajók voltak, és 1949-ben készültek. Közben azért a balatoni közlekedési igények kielégítésére is épültek hajók. Újjászülettek a visszavonuló német csapatok által a háború folyamán elsüllyesztett balatoni hajópark hullámsírból kiemelt és megmenthető tagjai. 1952-ben pedig vízre került az újonnan épült, 600 férőhelyes Beloiannisz, a Balaton addigi legnagyobb személyszállító hajója.20

Ami a Balaton körüli szőlőművelés, bortermelés 1945 utáni történéseit illeti, a háború viszontagságait követően a gazdák legfeljebb néhány évig bizakodhattak abban, hogy a megpróbáltatások elmúltával ismét a békés termelőmunka veheti át a főszerepet. Az 1948–1949-ben bekövetkezett kommunista hatalomátvétel ezzel szemben a szőlőhegyeken is, akárcsak az ország más tájain, az agrárgazdálkodás addig bevált kereteinek bomlasztásában, a föld magántulajdonán alapuló árutermelés ellehetetlenítésében nyilvánult meg. A szovjet példa nyomán kitűzött célt a mezőgazdaság kollektivizálása jelentette, az egyéni gazdálkodóknak a magasabb rendűnek vélt szocialista szövetkezetekbe kényszerítésével. A hegyközségeket megszüntették, a borkereskedelmet államosították, olyan felvásárlási árakat, beszolgáltatási kötelezettségeket határoztak meg, ami a szőlőművelést ráfizetésessé tette. Példátlan módon az állami gazdaságpolitika legfőbb törekvését a termelők szándékos tönkretétele jelentette, aminek hamarosan meg is mutatkozott az eredménye.

A szőlőtermesztés a filoxéravész időszakát idéző válságba került. A megfélemlítés légkörében, a kisemmizés elől menekülve sokan inkább felhagytak a műveléssel, igyekeztek szőlőjüktől megszabadulni. A gazdátlan, elhanyagolt ültetvények aránya évről évre növekedett. A korábban gondozott hegyoldalak szembeötlő hanyatlásnak indultak. A Balaton-felvidéken az ötvenes évek derekán tapasztalható elszomorító állapotokról Vajkai Aurél a tájat járva a következőképpen emlékezett meg: „Be kell vallani, hogy épp ezek az évek voltak a legszomorúbbak a szőlőhegyek történetében, sok szőlőhegyben a gaz egészen elborította a megmunkálatlan tőkéket, a présházak java része már évek óta tárva-nyitva volt, s elkezdődött feltartóztathatatlan pusztulásuk.”21

A kilátástalannak tűnő élethelyzetekben a pozitív irányú változás esélyét Sztálin 1953-ban bekövetkezett halála hozta el. A szovjet politika ezt követően végbement módosulása Rákosi pozíciójának meggyengüléséhez és Nagy Imre személyének előtérbe kerüléséhez vezetett. A Nagy Imre nevével fémjelezve meghirdetett új szakaszban megindult a korábbi évek elhibázott gazdaságpolitikájából való óvatos kiútkeresés. Ez nemcsak az agrárszektor számára jelentett valamiféle reménysugarat, hanem például a nyugati kapcsolatok normalizálására törekvő, a tőkés fizetési mérleg hiányát visszaszorítani igyekvő vezetés szemében az idegenforgalom ügyét is új megvilágításba helyezte. Mindennek folyományaként 1955 januárjában minisztertanácsi határozat mondta ki, hogy a devizabevételek növelése érdekében fokozni kell a nyugati országokból Magyarországra irányuló idegenforgalmat, egyúttal döntés született egy új idegenforgalmi bizottság, az Országos Idegenforgalmi Tanács (OIT) létrehozásáról. Az idegenforgalommal kapcsolatos addigi elutasító álláspont felülvizsgálata a Balaton-part adottságaira is nyomban ráirányította a figyelmet.22

Nem sokkal később, 1955 áprilisában azonban újabb politikai fordulat következett. Nagy Imrét a hatalomból eltávolították, az országban ismét elsősorban Rákosi akarata érvényesült, aki az idegenforgalommal kapcsolatos kérdésekben továbbra is a korábbi, keményvonalas álláspontot képviselte. Ennek ellenére az 1955-ös esztendő idegenforgalmi szempontból pozitív mérleggel zárult, a vendégszám a korábbi évekhez viszonyítva biztató növekedést mutatott. Az 1956-os év szintén reményt keltően indult. Az 1956–1960 közötti időszak gazdaságpolitikáját meghatározni hivatott második ötéves terv 1956 nyarán közzétett irányelvei közé bekerültek az idegenforgalom fejlesztését célzó elképzelések. „Fokozottabban kell kihasználni országunk adottságait a hazai és külföldi turistaforgalom növelésére” – fogalmazott a második ötéves terv célkitűzései kapcsán kapcsán a Magyar Dolgozók Pártjának Központi Vezetősége által jóváhagyott dokumentum. Ezenfelül ezt is tartalmazta: „A szállodai szobák számát öt év alatt legalább 35 százalékkal, ezen belül az idegenforgalom követelményeinek megfelelő szobák számát mintegy kétszeresére kell növelni, részben úgy, hogy a régebben szállodai célokra szolgáló épületeket e célra vissza kell adni. Ezzel is elő kell segíteni a kölcsönös, turisztikai célú utazások növekedését.”23 A sajtó az 1956-os üdülőszezon alatt a Balaton élénkülő idegenforgalma miatt lelkendezett, októberben pedig a Balatoni Intéző Bizottság újjáalakításának fontosságát hangsúlyozta, érthetetlennek nevezve a BIB korábbi megszüntetését.24 Rövidesen azonban kitört a forradalom. A Balaton-part története az 1956-os őszi események után, már a Kádár-korszakban íródott tovább.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License v2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License