JAMES
HOLLIS

Ami igazán fontos

A tudatosabb élet felé

C. G. JUNG SZELLEMÉBEN

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

James Hollis: What Matters Most

Gotham Books, New York, 2008

Fordította

Németh Anikó Annamária

Az Animus Kiadónál 2010-ben megjelent kötet javított, második kiadása

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Turóczi Attila

Copyright © James Hollis, 2009

This edition published by arrangement with Avery, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Németh Anikó Annamária, 2010, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Hlatki Dorottya

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-418-5

Minden jog fenntartva, beleértve a mű egészének vagy részének bármely formában történő többszörözésének jogát is. A könyv nem használható fel sem egészében, sem bármely részében, nem másolható, nem sokszorosítható, és nem tehető hozzáférhetővé semmilyen formában a mesterségesintelligencia-technológiák vagy -rendszerek képzése céljából. A mű nem használható szöveg- és adatbányászatra az EU 2019/790 irányelv 4. cikk (3) bekezdése alapján.

TARTALOM

ELŐSZÓ
Ami igazán fontos

ELSŐ FEJEZET
Megrendülés és rettegés – Ne hagyd, hogy a félelem irányítsa az életed!

MÁSODIK FEJEZET
A látszat fenntartása, az ellentmondás elviselése

HARMADIK FEJEZET
Éhezés a bőség közepette – A lélek táplálása

NEGYEDIK FEJEZET
Erósz hatalmának tisztelete

ÖTÖDIK FEJEZET
Belépés a teljességbe

HATODIK FEJEZET
A fejlődés kockáztatása a biztonság érdekében

HETEDIK FEJEZET
Igékkel élni a főnevek helyett

NYOLCADIK FEJEZET
Találjuk meg és kövessük a kreativitás meg az öröm útját bolond szenvedélyeinkben

KILENCEDIK FEJEZET
Spirituális válságaink – És peches napjaink a munkahelyen

TIZEDIK FEJEZET
Írjuk meg a magunk történetét, nehogy valaki más tegye meg helyettünk!

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Amor fati – Küzdj a sorsod ellen, de szeresd is azt!

TIZENKETTEDIK FEJEZET
Teljesebb életet élni a halandóság árnyékában

TIZENHARMADIK FEJEZET
Annak elfogadása, hogy útközben vagyunk otthon, és otthon vagyunk, amikor utazunk

IRODALOMJEGYZÉK

Ajánlás

Jillnek, Tarynnek, Jonah-nak és Seannak

A houstoni Jung Központ és a San Franciscó-i Saybrook Egyetem munkatársainak

Ezúton fejezem ki mélységes hálámat és köszönetemet mindazoknak, akikkel együtt dolgozni nagy megtiszteltetés volt számomra: Liz Harrison irodalmi ügynöknek, a pótolhatatlan barátnak; William Shinkernek, a Gotham Books Kiadó igazgatójának; Lauren Marinónak, a Gotham Books Kiadó főszerkesztőjének. Mindenekelőtt Timothy James Hollisnak (1969–2007) köszönöm, fiamnak és barátomnak, aki megnevettetett, megtornáztatta a képzeletemet, akivel jókat barangoltam a hegyekben, és aki mindig itt van velem…

Kínunkon nincs diadal,

szeretni gyenge a lélek,

s a halál-messzeségek

titka se szűnhet.

Itt csak a dal, csak a dal

szent, örök ünnep.

Rainer Maria Rilke:

Szonettek Orpheuszhoz, 19.

(Szabó Ede fordítása)

ELŐSZÓ

Ami igazán fontos

Ez a könyv vállaltan és bevallottan rendhagyó, nem különösebben módszeres válogatás, amiért azonban nem fogok sem elnézést kérni, sem pedig magyarázattal szolgálni. E kötet írása során nem törekedtem a teljességre, így hát nincs is kétségem afelől, hogy számos más gondolatra, ötletre, előítéletre és részrehajló véleményre ihleti majd az olvasót, amelyeket jómagam is megfogalmazhattam volna ugyanitt. (Az ilyen kiegészítések, elképzelések és ellenvetések még nagyobb számban jutnak majd felszínre, ha az olvasók eleget tesznek kérésemnek, és ki-ki tisztázza önmagában, hogy mi az, ami neki igazán fontos.)

Nem készülök megismételni itt az igazán fontos értékek szokásos listáját, amelyben a barátok és a család, a szeretet-szerelem, a tisztelet és a tisztesség, az értelmes munka, a hírnév és hasonlók szerepelnek. Úgy tűnik ugyanis, hogy az ennyire nyilvánvalóan fontos dolgok mindenképp elrendeződnek. Természetes, hogy nagy jelentőséggel bírnak az emberi kapcsolatok, mert ezek hiányában sohasem szembesülhetnénk a „másik másságának” dialektikus kihívásával, ami fejlődésre sarkall bennünket. Ugyanakkor ez a könyv szándékaim szerint arra biztat mindannyiunkat, hogy gondolkodjunk tudatosabban a magunkhoz fűződő viszonyunkról, hiszen így teljesedhetünk ki a saját életünkben. William Blake véleményét osztva állítom, hogy bármilyen hasznos és nélkülözhetetlen is számunkra, nem az ész a mi legmagasabb rendű önkifejezési képességünk záloga, hanem a képzelőerő. Az életünkkel pedig az a tulajdonképpeni probléma, hogy téves nézeteink és tévképzeteink – amelyeket komplexusaink, kondicionált viselkedési formáink és adaptív reflexeink is megerősítenek – híján vannak a fantáziának. Ezért tiltakozik a pszichénk, és ezért kényszerít bennünket a testi tüneteink segítségével dolgaink újragondolására.

Többségünk osztja a véleményt, miszerint fontos, hogy ne okozzunk kárt – vagy legalábbis minél kisebb mértékben ártsunk csak – másoknak. Ez a nemes vágy azonban azt is feltételezi, hogy egyre inkább tudatára kell ébrednünk személyiségünk árnyoldalának, meg kell ismernünk azt, és vállalnunk kell érte a felelősséget. Árnyékunknak részét képezi mindaz, ami miatt kellemetlenül érezzük magunkat, legyen az akár a gonoszságra való hajlamunk, a lázadó, narcisztikus programjaink, vagy a legönkéntelenebb, gyógyuló, ösztönös énváltozataink.

Számos más olyan elképzelés létezik még, amelyet érdemes lenne taglalni ebben a kötetben, ám terjedelmi okok miatt ezek váratnak magukra. Ez a – potenciálisan végtelenül hosszú – lista felöleli például a következő hét szempontot:

1. Életünk során valójában sokat nyerünk – csakhogy ezzel egyidejűleg veszteségek is érnek bennünket. Idővel felszínre törnek azok a veszteségek és csalódások, amelyeket nem gyászoltunk meg felvállaltan és őszintén. Megannyi hívatlan kísértetként találnak meg bennünket, akiket túl korán temettünk el, és most akár depresszió formájában, akár projekciókként – énünk kivetítéseiként, késztető hatású, illuzórikus vágyaink tárgyaira vetítve – jelenhetnek meg, vagy pedig korunk valamely értelmetlen és lélektelen figyelemelterelő formájában vagy pótcselekvésekként. Ha elmulasztjuk feldolgozni és beépíteni a veszteséget az életünkbe, az azt jelenti, hogy még nem fogadtuk el az életet maradéktalanul, valamennyi hozadékával együtt. Mindent, amit kapunk, el is veszítünk, és csak akkor szerezhetjük vissza, ha tudatosabban megerősítjük az értékrendet, amelyet továbbra is követünk.{1}

2. A személyes tekintély (autoritás), önmagunk felhatalmazásának visszaszerzése létfontosságú életünk második felének irányítása és újjáépítése szempontjából. Ha éppen csak valamivel vagyunk többek, mint saját adaptációink (alkalmazkodási formáink), akkor a véletlen kezére játszunk, és a végzet rabjai maradunk. Mindegy, mennyire tartjuk szuverénnek önmagunkat, továbbra is a legalacsonyabb rangú szolgák leszünk, kiszolgáltatva mindazon dolgok zsarnokságának, amelyekről nem voltunk hajlandóak tudomást venni.

3. Bármennyire kockázatos dolog is a szerelem és a szeretet, és akármennyire sebezhetőek vagyunk miattuk, senki sem mentesülhet az alól, hogy kitegye magát a szerelem, a szenvedély, a mások iránti nyitottság rejtett veszélyeinek – kivéve azt az esetet, ha tökéletesen steril, kapcsolatok nélküli életet élünk, amelyet behatárol saját múltunk, valamint komfortzónáink szűkös keretei. Az emberi kapcsolatok mindig is magukban hordozzák azt a paradoxont, hogy újabb és újabb problémákat és bonyodalmakat hoznak az életünkbe, ahelyett hogy megoldást jelentenének a gondjainkra, ugyanakkor rengeteget fejlődhetünk is ezek hozadékának köszönhetően. Röviden megfogalmazva: egy kapcsolat legnagyobb ajándéka számunkra abban áll, hogy találkozásunk, egymással való megismerkedésünk eredményeként még nagyobb léptékű fejlődésre kényszerülünk, mint magunktól terveztük volna.

4. Mindannyian tartunk az élettől: minden ember megtapasztalja a kudarcot, elkövet baklövéseket az élet valamelyik, számára fontos területén. A szégyen, a megalázottság érzése azonban elrettent bennünket a kockázatvállalástól, és megerősíti negatív önértékelésünket az önsorsrontás által, vagy kétségbeesett erőfeszítések megtételére kényszerít bennünket a túlkompenzálás, a másoknak való imponálás érdekében, vagy olyan elismerés utáni vágyakozásra késztet, amely sohasem fog beteljesülni. Mindannyiunknak nagy szüksége lenne arra, hogy észben tartsuk, mit jelent a kegy és a kegyelmi állapot, amelyet Paul Tillich így határozott meg: annak a felismerése, hogy elfogadnak bennünket annak ellenére, hogy elfogadhatatlanok vagyunk.

5. Törekedjünk arra, hogy lélektani értelemben kiegyensúlyozottak maradjunk, hogy a szép és jó pillanatokban se feledkezzünk meg az öregkori hanyatlásról és a megsemmisülésről, amely olyan rohamosan közeledik felénk, mint a holnapi nap, és hogy a néma kétségbeesés pillanataiban se felejtsük el, hogy van lelkünk, amely sérthetetlen és megszentségteleníthetetlen, amennyiben nem adjuk el.

6. Függetlenül attól, milyen reményekkel vágtunk neki, előbb vagy utóbb nyilvánvalóvá válik számunkra, hogy életutazásunk jelentős részét a szenvedések rengetegében botorkálva-botladozva tesszük meg, de eközben olyan feladatokkal szembesülünk, amelyek – ha nekigyürkőzünk, ahelyett hogy kitérnénk előlük – még az ilyen lehangoló, bennünket visszavető körülmények közepette is a fejlődésünket szolgálják. Ha a szenvedést megéljük – ahelyett, hogy tagadnánk és elfojtanánk vagy érzéstelenítenénk annak fájdalmát abban a tudatban, hogy ha elidőzünk ebben az állapotban, olyan választások elé kerülhetünk, amelyek révén kiteljesedhetünk, vagy ellenkezőleg, visszafejlődhetünk, még akkor is szabadon eldönthetjük, mi a legfontosabb számunkra, amikor a legkevésbé vagyunk urai a helyzetnek.

7. Fontos az is, hogy őrizzük meg a humorérzékünket. A humor segítségével képessé válhatunk az ellentmondások értékelésére, a különbségek elismerésére, a rossz fordulatok megszenvedésére, a nevetés révén pedig még az olyan helyzetekben is megszabadulhatunk a feszültségtől, amikor egyébként inkább sírni szoktunk. Gondoljunk csak erre az ironikus Robert Frost-idézetre: „Bocsásd meg, ó, Uram, hogy megtréfáltalak kissé, s én is megbocsátom, hogy alaposan megtréfáltál engem.” Jómagam két karikatúrát tartok az íróasztalomban, és ezeket időről időre előveszem, hogy ne felejtsem el a helyükön kezelni a dolgokat. Az egyiken egy pszichoterapeuta látható, akitől azt kérdezik, mit jelentenek az olyan fogalmak, mint például az individuáció. Ő pedig azt feleli: „Halványlila gőzöm sincs róla…” A másik karikatúra szintén egy pszichoterapeutát ábrázol, akinek a következő kérdést teszik fel: „Meggyógyított-e már valakit a mai napon?” Mire a válasz: „Legjobb tudomásom szerint senkit.”

Erről óhatatlanul az a történet jut eszembe, hogy egy férfi szervizbe vitte az autóját. Amikor a kocsiért megy, a szerelő közli vele: „Nem sikerült megjavítanom a féket, de hangosabbra állítottam a dudát.” Nemde olyan ez a vicc, mintha magába sűrítené egzisztenciális dilemmánkat, amelyen nevethetünk, ugyanakkor sírhatunk is? „Tedd meg, ami tőled telik, végezd a munkádat a legjobb tudásod szerint, aztán lépj tovább! A problémádat nem tudjuk megoldani, de arra biztatunk, hallasd a hangodat, ahogy csak tudod.”

Így aztán az ebben a kötetben összegyűjtött reflexiók összessége azt a célt szolgálja, hogy gondolatokat ébresszen az olvasóban, amelyek reményeim szerint új irányokat mutatnak neki, segítenek más szemszögből látnia saját prioritásait és értékrendjét. Nem fűződik személyes érdekem ahhoz, hogy bölcsebbekké vagy mentális értelemben kiegyensúlyozottabbakká váljunk, vagy akár csak hasznosabbakká a társadalom számára. Amennyiben az olvasó rátalál a neurózis valamely változatára, amely működőképesnek bizonyul önmaga számára, és ezenfelül mások számára is szolgál valamiféle hozadékkal, akkor ne habozzon: nyugodtan éljen vele. Nem arra születtünk ugyanis, hogy alkalmazkodjunk, és mindig kiegyensúlyozottak legyünk, vagy példát mutassunk másoknak. Azért vagyunk itt, hogy mások legyünk, mint a többiek, akár csodabogarak is, és ily módon hozzájáruljunk a magunk parányi részével, a mi kis szürke és unalmas énünkkel a létezés hatalmas mozaikképéhez. Az istenek szándékainak megfelelően azért születtünk ide, hogy egyre inkább önmagunkká váljunk. Rácsodálkozással kell tehát fogadnunk mindazt, ami csak kibontakozik bensőnkből, miközben sokarcú énjeink újra meg újra megtestesülve megjelennek a világban, hogy gazdagítsák vagy éppenséggel felforgassák azt.

Nem törekszem arra, hogy az olvasó egyetértsen az általam összeállított lista tartalmával vagy azokkal a következtetésekkel, amelyekre jutottam, viszont arra kérem, gondolkodjon el a saját életén, és készítse el a maga listáját. Könnyen bebizonyosodhat, hogy amikor számba vesszük saját létünk igazságait, egyúttal mások életével is kommunikálunk. Eközben pedig ráébredhetünk, hogy a láthatatlan közösség, amelyhez az emberek többsége tartozik, valójában sorstársainkból – száműzöttekből – áll.

Mindannyian számkivetettek vagyunk, függetlenül attól, hogy tudunk-e erről vagy sem, hiszen ki az közülünk, aki valóban úgy érzi, hogy érdemi kapcsolatban áll a misztérium négy fő rendjével: a kozmosszal, a természettel, a törzzsel és tulajdon énjével? Nekünk, a nyugati civilizáció tagjainak már a 14. század elején megszűnt a kapcsolatunk a sorsdöntő csaták e fontos küzdőtereivel – akkor Dante még lenyűgözően hatásos képet festett a három szintre tagolódó világmindenségről, a morális ok/okozat/következmény tartományáról, valamint a szakrális/szekuláris intézményekről, amelyek meghatározták számunkra a lélek érzékelhető koordinátáit és paramétereit. Azóta sok mindenre fény derült, aminek következtében közös osztályrészünk lett a különválás, az elidegenedés és a kitaszítottság. Tény, hogy sok ember szaladgál manapság a világban az „igazságot” hirdetve, ami valójában a saját szubjektív előítéletükkel azonos, csakhogy vehemenciájuk és izgágaságuk egy régi felismerést példáz, miszerint az ilyen heves fellépés valójában védekezési mechanizmus a kétellyel szemben, a kételkedést pedig ugyanők olyan ellenségként élik meg, amelyet el kell hallgattatniuk. Ez pedig sokféle visszafojtott szenvedélyhez, indulathoz, félelemhez és fundamentalizmushoz vezet, mivel a lelkük mélyén a kételyek, többértelműségek és ellentétek elfojtásának igénye munkál. Az ilyen emberek egészen biztosan találnak majd kifogásolnivalót az itt olvasható, zavarba ejtő eszmefuttatásokban.

Ez a könyv tulajdonképpen azoknak íródott, akik sejtik magukról, hogy valójában száműzöttek. Mivel elkoptak a szálak, amelyek mitikusan összekötöttek bennünket a misztérium négy rendjével, a modern kor embere késztetést érez arra, hogy magába nézzen, hogy nagy becsben tartsa saját reflexióit, hogy visszaszerezze személyes autoritását, és ezáltal rátaláljon a maga alkotó-teremtő ösvényére, amelyen végighaladhat a jelen kor sűrű erdején. Amikor a világot még áthatotta az ősi istenek nagyszerűsége, vagy amikor az egyház és az állam intézményes hatalma még kellően hatékonyan működött, az embernek nem volt szüksége a reflektálásra. Ő maga élte a mítoszt. Amikor az ember megtapasztalja a kapcsolatot az isteni jelenléttel, abban lebeg, és önkéntelenül szolgálja azt. Ha azonban úgy érezzük, elszakadtunk tőle, akkor vagy megpróbáljuk újjáéleszteni az egykori kapcsolatot, vagy engedünk a populáris kultúra csábításainak, figyelemelterelő pótcselekvéseinek, vagy pedig megéljük az élet értelmének válságát, és befelé fordulunk, például a neurózis valamelyik változatába menekülve.

Carl Gustav Jung szerint a modern mélylélektan létrejöttét a törzsi mitológia elhalványodása tette szükségessé. Napjainkban kénytelenek vagyunk befelé nézni – oda, ahol továbbra is keletkeznek hatásos jelképek, ugyanúgy, ahogyan a történelmi időkben jelentek meg hasonlók a törzs, a sámánok és a próféták számára. Úgy tűnik, ez a törvényszerűség vonatkozik rájuk: Amikor az isteneket nem úgy éljük meg, mint élő, érzékelhető energiamezőket, kivetítjük őket, ami azzal a kockázattal jár, hogy vágyaink e numinózus tárgyainak hatalmába kerülünk, vagy épp ellenkezőleg: magunkévá tesszük (internalizáljuk) őket szomatikus zavarok, tünetek vagy pszichopatológiák formájában. Saját dinamikus mélységeink kérdéseket, képeket és mozgásokat generálnak, függetlenül attól, hogy nyomon követjük-e ezeket vagy sem. Amint ezt Jung is megállapította Emlékek, álmok, gondolatok című emlékiratában: Életünk során számos kérdéssel szembesülünk, és talán mi magunk is kérdések vagyunk. Ha nem veszünk tudomást erről, és valamiféle halaszthatatlannak érzett párbeszédbe kezdünk a lelkünk mélyén születő kérdésekkel, akkor azok és a mi megfontolatlan ideiglenes válaszaink autonóm módon fognak működni, mi pedig tudattalan, meggondolatlan és esetleges módon alakuló életet élünk. Éppen ezért javaslom, hogy tűnődjünk el közösen, gondoljuk végig a magunk csodálatra méltóan változatos módján, mi az, ami igazán fontos számunkra, ami valóban számít az életben, és vágjunk neki az útnak együtt.

Előre, utazók! nem a múltból menekültök

Egy másféle életbe vagy bármi jövőbe…

És semmi búcsú,

Csak előre, utasok.{2}

James Hollis

Texas, Houston, 2008

Elhagytuk a szárazföldet és hajóra szálltunk! Felégettük magunk mögött a hidakat, sőt nem csupán a hidakat, hanem a földeket is! No most már hajócskánk, csak óvatosan! Melletted csak az óceán, igaz, nem mindig bömböl fenyegetően, néha kisimul, akár a selyem, szelíden fénylik, mint az arany és az álmodó jóság. De jönnek majd oly órák, amikor rájössz, hogy végtelen és nincs iszonyatosabb a végtelenségnél.

Friedrich Nietzsche: Vidám tudomány

(Romhányi Török Gábor fordítása)

Az emberiség legnagyobb bűne a tudattalanság, de még azok is a legnagyobb jámborsággal élvezik, akiknek az embereket tanítóként és példaképként kellene szolgálniuk.

Carl Gustav Jung:

Az archetípusok és a kollektív tudattalan (455.)

{1} Már javában dolgoztam ezen a kéziraton, amikor – oly sok páciensemhez és szülőhöz hasonlóan – elveszítettem szeretett fiamat. A fenti mondatokat még jóval ezt megelőzően írtam le. Megtehetném, hogy most begubózom, és belehalok a gyász fájdalmába, mint ahogyan azt is, hogy élem tovább az életemet azon értékek jegyében, amelyeket mindketten a magunkénak vallottunk. „A kellemetlen érzések állapotától nem a megkerülésük vagy az elfojtásuk szabadít meg bennünket ténylegesen, hanem csak az, ha teljes mértékben elszenvedjük őket.” (C. G. Jung: Az archetípusok és a kollektív tudattalan. ÖM, 9/I., 587. bekez. Scolar, Budapest, 2018. Turóczi Attila fordítása. A Jung-idézeteket a Scolar Kiadó gondozásában megjelent életműkiadás alapján közöljük. – A szerk.)

{2} Részletek T. S. Eliot Négy kvartettjéből (Dry Salvages). Vas István fordítása.