Gilbert Keith Chesterton

A Szökevény Kocsma

Századvég Kiadó

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gilbert K. Chesterton: The Flying Inn

New York, John Lane Company, 1914

© Századvég, 2019

© Gilbert Keith Chesterton, 2019

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Fordította: Katona László

Nyelvi lektor: Kövesdi Miklós Gábor

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Borítóterv: Albert Anna

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-94-1

Tartalom

Első fejezet
Prédikáció a fogadókról

Második fejezet
Az Olajfák szigetének vége

Harmadik fejezet
A Vén Hajóm zászlója

Negyedik fejezet
A kocsma megszökik

Ötödik fejezet
Az intéző megdöbben

Hatodik fejezet
Lyuk a mennyen

Hetedik fejezet
Az Egyszerű Lelkek Társasága

Nyolcadik fejezet
Vox populi vox dei

Kilencedik fejezet
A tényfeltáró újságírás és Mr. Hibbs

Tizedik fejezet
Mr. Kudli egyénisége

Tizenegyedik fejezet
Vegetáriánus vacsora a kastélyban

Tizenkettedik fejezet
Vegetáriánus vacsora az erdőben

Tizenharmadik fejezet
Csata az alagútnál

Tizennegyedik fejezet
A lény, amit az ember elfelejt

Tizenötödik fejezet
Az Autósklub dalai

Tizenhatodik fejezet
Dorian hét hangulata

Tizenhetedik fejezet
Költő a parlamentben

Tizennyolcadik fejezet
A Peaceways Köztársaság

Tizenkilencedik fejezet
A vendégszerető kapitány

Huszadik fejezet
A török és a futuristák

Huszonegyedik fejezet
A legrövidebb út a kerülő

Huszonkettedik fejezet
Mr. Crooke orvossága

Huszonharmadik fejezet
Menetelés Ivywoodba

Huszonnegyedik fejezet
Lady Joan talánya

Huszonötödik fejezet
A szupermen megkerül

Első fejezet

Prédikáció a fogadókról

Az alkony tündéri érintése már meglegyintette a fakózöld tengert, amikor egy sötét hajú, ifjú hölgy az arisztokrata rendre jellemző fodros, rézszínű ruhájában mélázva sétált Pebblewick-on-Sea parti sétányán napernyőt tartva, a láthatárt fürkésző tekintettel. Jó oka volt a horizontot nézni, olyan oka, ami már sok fiatal hölgyet késztetett hasonló cselekvésre a történelemben. De sehol sem látszott vitorla.

A promenád alatti homokon itt is, ott is kisebb csoportok vették körbe az üdülőhelyeken megszokott orátorokat; mindegy volt, hogy négerek vagy szocialisták, bohócok vagy hittérítők. Egy férfi éppen papírdobozokkal csinált valamit, amit a nyaralók órákig néztek, hátha kiderül, mi lesz belőlük. Mellette egy cilinderes úr nagyon nagy Bibliával és nagyon kicsi feleséggel – aki szótlanul állt –, ökölbe szorított kézzel harcolt a szublapszarista{1} eretnekség ellen, ami annyira elharapózott a népszerű üdülőhelyeken. Nem volt könnyű követni, amit mond, mivel túl hevesen beszélt, ám újra meg újra megismételte a „szublapszarista barátaink” kifejezést gúnyosan siránkozó hangon. Mellette egy fiatalember szónokolt anélkül, hogy bárki tudta volna, miről (őt is beleértve), ám szemmel láthatóan mégis elnyerte a közönség tetszését, leginkább a kalapján viselt sárgarépa-koszorúnak köszönhetően. Neki több pénzt dobtak, mint a többieknek.

Utána négerek jöttek. Aztán egy templomi gyerekkórus énekelt, amit egy hosszú nyakú férfi vezényelt egy kicsi faásóval. Odébb egy tüzes haragú ateista kiabált a gyerekkórus felé mutogatva, mondván, a „természet legszebb teremtményeit rontják meg a spanyol inkvizíció titkos ármányaival!” Mármint az ásóval dirigáló férfi. Az ateista, aki vörös kokárdát viselt, saját közönségét sem kímélte:

– Képmutatók! – kiáltotta, mire pénzt dobtak neki. – Balekok! Gazemberek! – Mire még több pénzt kapott.

Ám az ateista és a gyermekkórus között állt egy apró, bagolyszerű ember piros fezzel a fején, hatalmas, zöld ernyővel a kezében. Arca barna és ráncos volt, mint a dió, orra olyan alakú, amiről Júdea jut eszünkbe, szakálla viszont ék alakú és fekete, ami Perzsiát idézi. Az ifjú hölgy most látta először, új színfoltot jelentett az őrültek és kelekótyák megszokott palettáján. A hölgy azok közé tartozott, akiknél mindig volt készenlétben egy kis humorérzék, hogy elűzze az unalom vagy a melankólia felhőit. Egy pillanatig habozott, majd a korlátra támaszkodva hallgatni kezdte.

Teljes négy percig tartott, mire rájött, hogy a férfi angolul beszél, de olyan különös akcentussal, hogy addig azt hitte, az illető a saját, keleti nyelvén szónokol. Minden hang furcsa zajnak tűnt, a legjellemzőbb a rövid „u” hang megnyújtása volt, úgy hangzott, mintha valaki a „puma” szó helyett azt mondaná: „púuma”. Lassan megszokta a kiejtést, kezdte felismerni a szavakat, de így is eltartott egy ideig, mire sejteni kezdte, miről beszél az idegen.

Úgy tűnt, azt a hóbortos nézetet terjeszti, miszerint az angol civilizáció a törököktől ered – vagy a móroktól –, miután győztek a keresztes háborúkban. Mintha azt akarta volna bizonygatni, hogy Anglia nemsokára visszatér eredeti gyökereihez, amit szerinte az alkoholtól való tartózkodás terjedése bizonyít. A lány volt egyetlen hallgatója.

– Úuraim – rázta görbe ujját –, nézzék meg a saját kocsmáikat! – Úgy ejtette, „kocmáikat”. – Vegyük a saját kocsmáikat, amelyekről a könyveikben írnak! Talán azért születtek, hogy keresztény folyományokat árúuljanak bennük? Úugyan kérem! Hanem hogy nem alkoholos, múuszlim italokat! Nézzék csak meg a kocsmáik neveit! Mind keleti név, ázsiai név! Példáúul az a híres italmérő ház, ahova emeletes búusz viszi a zarándokokat. A neve Elefánt Kastély! Az sem angol név! Ázsiai név! Önök nyilván arra hivatkoznak, hogy Angliában sok kastély van, amivel én egyet is értek. Ott van úugyebár a Windsor-kastély! No de, hol – kiáltotta a lány felé rázva zöld esernyőjét teátrális szónoki diadallal –, hol van a Windsor Elefánt?! Átjártam a Windsor-parkot, és sehol egy elefánt!

A sötét hajú lány elmosolyodott, mert kezdte úgy érezni, hogy ez a férfi szórakoztatóbb, mint a többiek. Alkalmazkodva az egyházi adományok fürdőzőhelyeken dívó furcsa rendszeréhez, kétshillinges érmét ejtett a szónok melletti réztányérba. Az idős úriember, piros fezzel a fején, méltóságteljesen közönyös mohósággal folytatta heves, sőt tolakodó érvelését, fittyet hányva a pénzre.

– Vagy ott van az a másik italozóhely, amit úgy hívnak, „A Búul”!

– A Buldog fogadó? – kérdezte érdeklődve a hölgy dallamos hangon.

– Ott van az a hely, amit úgy hívnak, „A Búul”! – ismételte a férfi elvont haraggal. – Amiből világosan láthatják, milyen nevetséges mindez.

– Dehogy – mondta a lány halkan, némi rosszallással.

– Miért lett az „Búul?” – kiáltotta a férfi, a szokásos módon megnyújtva az „u”-t. – Mit keres egy „búul” egy örömöket szolgáló hely nevében? Kinek támadna az az ötlete, hogy egy „búult” engedjen be egy kellemetes kertbe? Hogy kerül oda egy „búul”, ahol túulipánderekúu szűzlányok táncában gyönyörködünk pompás serbetet szörpölgetve? Hiszen önök, kedves barátaim – és úgy nézett körbe, mint aki hatalmas tömegnek beszél –, önök is használnak egy közmondást, nemde? „Nem számít az okosság jelének »búult« engedni a porcelánboltba.” Pont így nem számít az okosság jelének „búult” vinni egy borozóba. Teljesen világos.

Esernyőjét a homokba döfte, majd ujjait úgy illesztette egymáshoz, mint aki végre a lényegre tér.

– Oly világos ez, mint délben a nap – mondta ünnepélyesen. – Oly világos, mint délben a nap, hogy a „búul” szó, melyből hiányzik minden békesség és kellemes képzet, nem más, mint egy másik szó elkorcsosúulása. És az a szó nem a „búul”, hanem a „bülbül”! – A bülbül szó oly élesen harsant fel, mint a trombita, miközben a férfi a karját az ég felé vetette, mintha egy trópusi pálmafa levelei lennének.

A nagy hatású jelenet után gondterhelten, komoran támaszkodott esernyőjére.

– Az összes angol kocsma nevében úugyanígy megtalálhatják az ázsiai elnevezések nyomait – folytatta. – Sőt! Látni fogják, szinte teljes bizonyossággal, hogy valamennyi szó, mely az örömökhöz és a nyúugalomhoz kapcsolódik, keletről jött. Bizony, kedves barátaim! Annak az ármányos folyománynak a neve is, amitől az italaik erősek lesznek, szintén arab szó! Al-Kohol! Nyilvánvaló, nem? Arab előtag van benne, az „Al”! „Al”, mint Al-Hambra, Al-Gebra; és itt sem kell soká várni, hogy meglássák az összefüggést az önök vidámságainak forrásaival, mint a híres Al-Sop sör vagy Al-ly Sloper karikatúrák, vagy azzal a némileg szintén húumoros folyománnyal, amit Al-Bert-emlékműnek{2} hívnak. Sőt, a legnagyobb ünnepi vacsorán, melyről hibásan azt vélik, hogy kapcsolatban áll a vallásúukkal, mit fogyasztanak olyankor? Talán valamilyen keresztény dolgot? Azt mondják: „Együnk egy kis francia krémest? Igyunk egy kis ír sört? Együnk egy kis skót haggist? Együnk egy kis spanyol sonkát?” Nee-eem! – a tagadószó úgy hullámzott, mint egy bégetés. – Azt mondják: „Együnk egy kis pulykát!” De az a madár Törökországból származik, a Próféta eme szerény szolgájának hazájából!{3}

Karját újra az ég felé tárta, kelet és nyugat felé, a földhöz és a mennyhez folyamodva. A fiatal hölgy mosolyogva nézett az opálzöld horizont felé, kecsesen összecsapva szürke kesztyűs kezét, mint amikor vége az előadásnak. Ám a kis öregember a piros fezben még távolról sem merítette ki a témát.

– Önök nyilván tiltakoznak… – folytatta.

– Nem, nem – suttogta a lány, mint aki álmában beszél. – Nem tiltakozom. Egyáltalán nem.

– Önök nyilván tiltakoznak, és azzal vágnak vissza – folytatta oktatója –, hogy néhány kocsma az önök nemzeti hitük jelképéről lett elnevezve. Sietve felsorolják a kereszteket, a Golden Crosst,{4} szemben a Charing Cross-szal, majd a King Crosst, a Gerrard Crosst, és az összes többi útkereszteződést, ami Londonban és környékén található. De hiba lenne elfelejteni – és itt incselkedve a lány felé bökött zöld esernyőjével –, egyikük se felejtse el, barátaim, mennyi félhold van Londonban! Denmark Crescent{5}, Mornington Crescent, Szent Márk Crescent, Szent György Crescent, Grosvenor Crescent, Regent’s Park Crescent, sőt! Royal Crescent! És miért maradna ki a Pelham Crescent? Talán nem félkör alakú? Mindenütt! Mindenütt tisztelettel adóznak a Próféta vallásának eme szimbólúuma előtt! És ha ezeknek a félkör nevű kocsmáknak a hálózatából vonalat húuzunk, maga egész London félhold alakúu lesz! Alig marad néhány kereszteződés, melyek emlékeztetnek arra a tiszavirág-életű babonaságra, amelybe önök, egy gyenge pillanatukban, belesüllyedtek!

A parton unatkozó tömeg hirtelen fogyni kezdett, mivel közeledett a teázás ideje. Nyugat felé egyre tisztább és átlátszóbb lett a táj az este közeledtével, a nap elmerülni látszott a fakózöld tenger mögött, és úgy derengett át rajta, mint vékony, zöld üvegfalon. Az áttetsző ég és víz a lányt, kinek a tenger románcot és tragédiát jelentett, a reménytelenség borzongásával érintette meg. A milliárd smaragdból álló hullámok lassan elcsendesedtek, ahogy a nap alámerült, ám az emberi ostobaság folyója feltartóztathatatlanul hömpölygött tovább.

– Egy percig sem állítom – folytatta az idős úr –, hogy nincsenek nehézségek az okfejtésemben, vagy hogy minden eset egyformán olyan nyilvánvaló lenne, mint azok, melyeket az imént demonstráltam. Úugyan! Bármennyire nyilvánvaló, hogy a Szaracén Feje nevű kereskedőház Birminghamben annak a történelmi igazságnak elfajúulásából ered, hogy a „szaracén fejlett”, ám azt nem tekinthetem ennyire nyilvánvalónak, hogy a Green Dragon fogadó neve a „Green Dragoman”-ból ered, ami azt jelenti: „zöld kaftános tolmács”.{6} Habár remélem, könyvemben ezt is bizonyítom majd. De most csak annyit mondok, sokkal valószínűbb az a feltevés, hogy egy illető, aki a sivatagban az úutazókat kalaúuzolja, inkább hasonlítja önmagát egy barátságos úutitárshoz, mint egy falánk fenevadhoz. Néha rendkívül nehéz megtalálni a valódi eredet nyomait, mint például annak az ivóháznak a nevében, ami a mi nagy, múuszlim hadvezérünknek, Amir Ali Ben Bhoze-nak{7} állít emléket, s amit önök oly kecsesen Ben-Bow Admirálisra rövidítettek.{8} Az igazság keresgélőjének sokszor még ennél is nehezebb a dolga. Ott van például az az italozóház, nem messze innen, a Vén Hajóm…

A lány továbbra is olyan mozdulatlanul meredt a horizontra, amilyen mozdulatlan maga a horizont, ám arcába hirtelen szín költözött és felderült. A part homokja szinte teljesen kiürült: az ateista ugyanolyan nem létezővé vált, mint saját istene, akik meg azt remélték, hogy kiderül, mi lesz a papírdobozokból, anélkül vonultak teázni, hogy megtudták volna. De a fiatal hölgy még mindig a korlátnál állt. Arca megélénkült, és úgy tűnt, mintha a teste képtelen lenne mozogni.

– Be kell látni – bégetett a zöld esernyős úr –, hogy az ázsiai szavak tárában nem találunk egyértelmű bizonyítékokat a „Vén Hajóm” kifejezés eredetére. Ám az igazság keresgélője még itt is rátalálhat bizonyos tényekre. Megkérdeztem a Vén Hajóm tulajdonosát, aki némely iratok szerint, melyek a birtokomban vannak, egy bizonyos Mr. Pumph.{9}

A lány ajka megremegett.

– Szegény, öreg Hump! – suttogta. – Róla meg is feledkeztem! Biztos ugyanúgy aggódik, mint én! Remélem, nem mond róla butaságokat ez az ember! Bár ne is említené!

– És ez a Mr. Pumph azt mondta, az italház nevét egy közeli barátja adta, egy ír úr, aki a britannikúus Királyi Haditengerészet kapitánya volt, de eldobta rangját, mert megharagúudott amiatt, ahogyan Írországgal bántak. S bár a szolgálatból kilépett, maradt benne annyi az önök tengerészeinek babonaságából, hogy azt kérte, a barátja kocsmája az ő régi hajójának a nevét viselje. Habár a hajót úgy hívták: Egyesült Királyság.

A tanítvány, akiről nem mondhatnánk, hogy mestere lába előtt ült, mohón hajolt tanítója feje fölé. A kiürült parton kiáltásnak tűnt a kérdés:

– Meg tudja mondani a kapitány nevét?

Az öregember ugrott egyet, pislogott, és úgy bámult, mint egy rémült bagoly. Ahhoz képest, hogy órák óta úgy szónokolt, mintha emberek ezrei előtt állna, hirtelen rendkívüli zavarba jött, hogy van egy ember, aki tényleg hallgatja. Már csak ők ketten képviselték az emberi nemet a parton, sőt, az összes élőlényt, leszámítva a sirályokat. A nap, ami végleg lement, olyan nyomot hagyott az égen, mint egy kifacsart vérnarancs, vérvörös fénysugarak hasították szét az ég alját. Ez a váratlan, megkésett színözön kimosta a pirosat az idegen fejfedőjéből, meg a zöldet az esernyőjéből, ám sötét alakja, mely élesen vált el a tengertől és az égtől, ugyanaz maradt, csak izgatottabb lett.

– A neve? – kérdezte. – A kapitány neve? Ha jól emlékszem, Dalroy volt. De szeretném hangsúulyozni, ahogy az imént mondtam, hogy az igazság keresgélője még itt is megtalálja az összefüggést. Mr. Pumph elmagyarázta, miközben igyekezett kicsinosítani az örömök kertjét, méghozzá jelentős mértékben, mivel várható a szóban forgó kapitány visszatérése, aki, mint kiderült, egy nem éppen nagy flottánál szolgált, ám azt is elhagyván, hazafelé tart. De jegyezzék meg szavaimat, barátaim – mondta a sirályoknak –, hogy a logikúus érvelés vaslánca itt is helytáll!

Ezt már a sirályoknak mondta, mert a lány, aki az imént a korlátra nehezedve, csillogó szemmel bámulta az idegent, sarkon fordult, és eltűnt az alkonyi homályban. Miután sietős lépteinek nesze elhalt, nem hallatszott más a parton, csak a tenger távoli morajlása, a sirályok elszórt kiáltásai és egy monoton monológ zaja.

– Jegyezzék meg mindnyájan! – folytatta a férfi, miközben olyan hevesen hadonászott ernyőjével, hogy az majdnem kinyílt és felrepült, mint egy zöld zászló, majd beledöfte a homokba. A homokba, amelyen harcos ősei oly gyakran vertek sátrat.

– Jegyezzék meg ezt a csodálatos tényt! Hogy amikor eleinte, egy ideig csodálkozó alázattal… vagy illedelmesen, ahogy önök mondanák, mikor még abszolúut semmilyen bizonyítékom nem volt, hogy a Vén Hajóm kifejezésnek bármilyen kapcsolata lenne a Kelet hatásával, megkérdeztem Mr. Pumphot, hogy melyik országból tér haza a kapitány, ő azt felelte nagyon komolyan: Törökországból. Törökországból! Abból az országból, amely a legközelebb áll a valláshoz! Túudom, sokan azt mondják, ez nem a mi hazánk. De mit számít, honnan jöttünk, ha a paradicsomból hoztúunk üzenetet? Vágtató lovasok hozzák a hírt, és nincs idejük megállni. Ám amit hoznak, az az egyetlen credo, amit az önök nagyszerű szavaival az emberi értelem ártatlanságának nevezhetnénk, és amit senki sem emelt oly magasra, mint a Próféta: az egyedül való Isten tisztelete.

Ekkor újra széttárta karját, mintha milliós tömeghez beszélne egyedül a sötét tengerparton.

Második fejezet

Az Olajfák szigetének vége

A világot körbekígyózó, színét kaméleonként váltogató tengersárkány fakózöld volt, ha Pebblewick partját mosta, de mélységes kék, ha a Jón-szigeteken tört meg. A számtalan sziget egyikét, mely alig volt nagyobb, mint egy lapos, fehér szikla az azúrkék hullámok közt, azzal a megtisztelő névvel illették, hogy Olajfák szigete. Nem azért, mintha ez a növényfajta dús ligetben borította volna, hanem mert a talaj vagy az éghajlat szeszélye miatt két-három karcsú olajfa páratlanul magasra nőtt rajta. Még ilyen forró vidéken is szokatlan, hogy egy olajfa magasabbra nő, mint egy körtefa, ám ezek hárman, ahogy zászlóként álltak a szikár talajon, az alakjukat leszámítva közepes nagyságú, északi lucfenyők vagy vörösfenyők is lehettek volna. Még egy ógörög monda is fűződött a szigethez Pallasz Athénéről, az olajfák patrónusáról, ugyanis ez a tenger Hellász első mesevilágának egyik legforgalmasabb helyszíne volt, és a fák alatti márványtalapzatról ki lehetett venni Ithaka körvonalait a láthatáron.

A szigeten, a fák alatt egy asztal állt a szabadban papírokkal és tintatartókkal. Négy ember ült az asztalnál, ketten egyenruhában, ketten egyszerű, fekete öltözetben. A háttérben hadsegédek, udvaroncok és más, hasonló személyek csoportja álldogált, mögöttük pedig két-három hadihajó ringatózott némán a távolban. Ugyanis épp Európa békéjét szentesítették.

Most ért véget az a hosszú haldoklás, amelyben ismét kimúlt egy kísérlet a sok közül, hogy megtörjék Törökország erejét, és megmentsék a kicsi, keresztény közösségeket. Sok ilyen békekonferencia volt már korábban is, mert vagy a kisebb országok adták fel a harcot egymás után, vagy a nagyok léptek közbe, hogy rákényszerítsék őket. Az érdekelt felek száma végül erre a négyre csökkent. Mivel az európai nagyhatalmak egyetértettek abban, hogy a törökök követelései alapján kell békét kötni, szívesen bízták rá a végső tárgyalásokat Angliára és Németországra, amelyek, úgy tűnt, elég erősek, hogy kierőltessék a békét. Rajtuk kívül jelen volt a szultán képviselője, és az egyetlen ellenségé is, akit eddig nem sikerült meggyőznie.

Hónapok óta már csak ez az egy, kicsi ország folytatta a háborút szívósan, átmeneti sikerekkel, melyek új, „háromnapos csodát” jelentettek nap mint nap. Egy ismeretlen, homályba burkolózó herceg, aki magát „Ithaka királyának” nevezte, olyan hőstetteket vitt végbe az Égei-tenger vizein, melyek méltóak voltak szigete nevéhez. A költők kénytelenek voltak feltenni a kérdést, vajon Odüsszeusz tért-e vissza. Görög hazafiak, bár fegyverletételre kényszerültek, kíváncsian várták, milyen görög törzset vagy uralkodócsaládot képvisel az új királyi ház. Így aztán elég nagy derültséget keltett, amikor végül kiderült, hogy Odüsszeusz késői utódja egy pimasz, ír kalandor, Patrick Dalroy, aki valamikor a brit haditengerészet kapitánya volt, ám hazafias érzelmei miatt valami vitába keveredett, és lemondott rangjáról. Azóta számos kalandon esett át, számos egyenruhát viselt, és sokszor keverte bajba önmagát és másokat a cinizmus és a délibábkergetés rá jellemző keverékével.

Fantasztikus, apró királyságában ő volt egy személyben saját tábornoka, saját tengernagya, saját külügyminisztere és saját nagykövete is, ám mindig teljesítette népe kívánságát a háború és béke kérdéseiben, és az ő utasításuk értelmében döntött úgy, hogy leteszi a fegyvert. Kivételes tehetségén kívül főként hatalmas termetének és izomzatának köszönhette hírnevét. A sajtó gyakran állítja manapság, hogy a barbár fizikai erő önmagában mit sem ér a modern hadászatban, ám ez a vélemény alighanem ugyanolyan túlzás, mint az ellenkezője. Az olyan háborúkban, mint itt, a Közel-Keleten, ahol minden járókelő hord valamilyen fegyvert, és megszokott jelenség a vérontás, komoly előnyben van egy olyan parancsnok, aki képes megvédeni magát. Így aztán távolról sem igaz, még elvont értelemben sem, hogy a testi erőnek nincs szerepe.

Ezt maga Lord Ivywood, az angol miniszter is elismerte, amikor részletesen kifejtette Patrick királynak egy török tábori ágyú elrettentő fölényét, mire Ithaka királya magabiztosan jelezte, hogy könnyedén a hóna alá kapja az ágyút, hogy elfusson vele. Ezt még a legnagyobb török harcos, a rettegett Oman Pasa is elismerte, aki ugyan híres volt bátorságáról a harcban és kegyetlenségéről békében, de Patrick kardjának nyomát hordta homlokán, melyet egy háromórás párbaj végén szerzett, és azóta is gőg és szégyen nélkül viselte. Lássuk be, a törökök mindig is jobbak voltak ebben a játékban!

Ezt a tehetséget Hart német miniszter pénzügyi barátja sem vitatta, akit Patrick Dalroy, miután feltette a kérdést, melyik ablakon szeretne átrepülni, végül az első emeleten lévő hálószoba ablakán hajított keresztül, olyan precízen és figyelmesen, hogy az ágyon landolt, ahol kényelmesen vethette magát alá az orvosi kezelésnek.

Csakhogy bármilyen izmos is, egy szigeten élő ír úriember nem harcolhat egyedül az örökkévalóságig egész Európa helyett. Így aztán némi keserű humorral ismertette azokat a békefeltételeket, melyeket fogadott országa diktált neki. Nem üthette agyon az összes diplomatát (habár könnyedén megtette volna fizikai ereje és hangulata szerint), mert józanabb énje belátta, hogy azok is csak parancsot teljesítenek, ahogy ő. Így tehát súlyosan és álmosan ült az asztalka mellett Ithaka haditengerészetének zöld-fehér egyenruhájában (amit ő talált ki), mint egy hatalmas bölény, méretéhez képest botrányosan fiatalon, vastag bikanyakkal és két kék bikaszemmel, rövid, vörös haja pedig olyan egyenesen állt fölfelé, mintha lángolna a feje, ahogy néhányan mondták is.

A jelenlevők közül maga a nagy Oman Pasa volt a legtekintélyesebb jelenség. Markáns arca a hadvezérek aszkétikus életének nyomait viselte, haja és bajusza pedig úgy tűnt, inkább villámcsapástól fehér, mint az öregségtől. Fején piros fezt hordott, a fez és a bajusz között pedig egy sebhely húzódott, melyre Ithaka királya rá sem nézett. Tekintetéből ijesztően hiányzott minden érzelem.

Lord Ivywood angol miniszter alighanem Anglia legfestőibb férfiúja volt, leszámítva, hogy hajából és arcáról majdnem teljesen hiányoztak a színek. A csillogóan kék tenger háttere előtt olyan volt, mint egy ókori márványszobor, hibátlan vonalakkal, de kizárólag szürke és fehér árnyalatokkal. Csak a megvilágítás szeszélyén múlt, hogy haja tompa ezüstnek vagy halványbarnának látsszon, fennkölt maszkja pedig sosem változott sem színben, sem kifejezésben. Egyik utolsó képviselője volt a régi parlamenti szónokoknak, s bár még viszonylag fiatal volt, és mindent, amiről beszélt, igazi szépséggé varázsolt virágzó szavaival, arca halott maradt, bármilyen elevenen mozgott az ajka. Viselkedése kissé ódivatú volt, mint a régi parlamentek tagjaié, például mindig felállt, ahogy az egy szenátusban illik, amikor a másik három emberhez beszélt, pedig egyedül voltak egy sziklán, a tenger közepén.

Ám ezzel együtt úgy tűnt, hogy benne mégis több egyéniség volt, mint a mellette ülő férfiban, aki meg sem szólalt, ám arca beszélt helyette is. Ő volt Dr. Gluck, a német miniszter, akinek arcából hiányzott minden németes jelleg: a német ábrándosság és a német álmosság is. Arca eleven volt, mint egy gazdagon kiszínezett fotográfia, de olyan, mint egy némafilm: skarlátvörös ajka sosem nyílt szólásra. Mandulaformájú szeme az opál változatos tüzében ragyogott, kicsi, kackiás, fekete bajusza pedig mintha magától mozdulna néha, mint egy élő, fekete kígyó, de hang nem jött ki a száján. Egy papírt tett Lord Ivywood elé. Lord Ivywood elővette okuláréját, amitől tíz évvel öregebbnek tűnt.

A napirendi pontok felsorolása állt a cédulán arról a néhány utolsó kérdésről, amit el kellett rendezni ezen az utolsó konferencián. Az első pont így szólt: „Ithaka nagykövete kéri, hogy a Pülosz elfoglalása után hárembe hurcolt lányokat adják vissza családjaiknak. Ki van zárva.”

Lord Ivywood felállt. Hangjának szépsége mindenkit meglepett, aki először hallotta.

– Felséges uram és uraim! – mondta. – Egy nagy államférfi, kinek politikáját semmiképp nem támogatom, de történelmi jelentőségéhez soha fel nem érhetek, egyszer azzal a kifejezéssel élt, hogy „becsületes béke”.{10} Ám amikor ilyen történelmi jelentőségű katonák közötti békekötés lehetőségét ünnepeljük, mint Oman Pasa és őfelsége, Ithaka királya, azt hiszem, bátran használhatjuk a „dicsőséges béke” kifejezést.

Fél pillanatra megállt, ám még a tengert és a szigetet betöltő csend is hatalmas tapsviharnak tűnt, olyan tökéletesek voltak az elhangzott szavak.

– Úgy vélem, már csak egy gondolat maradt közöttünk, bármennyi kérdés merült is fel eddig a tárgyalások hosszú, fáradságos hónapjai alatt, tehát úgy vélem, már csak egy van hátra. Az, hogy a béke legyen ugyanolyan teljes, mint a háború volt, és ugyanolyan rettenthetetlen, mint a háború.

Ismét szünetet tartott, amit a tapsorkán kísértete töltött meg, ám nem a tenyerekből jött, hanem a fejekből. Majd így folytatta:

– Ha szakítunk a harccal, szakítanunk kell az alkudozással is. A kötelékek feloldása, vagy ha tetszik, a kegyelem igen helyénvaló, amikor ilyen fennkölt béke pecsétel le egy fennkölt küzdelmet. Ha tanácsolhat önöknek egy öreg diplomata valamit, nyomatékosan javaslom: ne engedjük, hogy új zavarokat okozzon annak feszegetése, milyen baráti vagy családi kötelékek formálódtak ezekben a felbolydult időkben. Bevallom, eléggé ódivatú vagyok, hogy úgy véljem, bármilyen beavatkozás a családok magánéletébe nem kevés veszélyt hordoz magában. Ahogy nem lehetek annyira illiberális sem, hogy az iszlám ősi szokásait ne ugyanúgy kezeljem, ahogy a kereszténység ősi szokásaival teszem. Előttünk fekszik egy javaslat arról, hogy kezdjük újra a vádaskodások háborúját, hogy bizonyos hölgyek vajon önként vagy akaratuk ellenére hagyták-e el korábbi otthonukat. El sem tudok képzelni ennél veszedelmesebb kezdetet vagy lehetetlenebb feladatot. Meg merem kockáztatni, hogy az önök gondolatainak adok hangot, amikor azt mondom, bármilyen bűnt követtek el bármelyik oldalon, a kiváló Oszmán Birodalomban kialakult otthonok, házasságok és családi állapotok maradjanak úgy, ahogy most vannak.

Senki nem mozdult, csak Patrick Dalroy, aki egy pillanatra megfogta kardja markolatát, és villámló szemmel meredt a többiekre, aztán leengedte kezét, és hatalmas hahotában tört ki.

Lord Ivywood nem vett tudomást róla, hanem újra felemelte a papírt, és megigazította az okuláréját, amitől öregebbnek látszott. Elolvasta a következő pontot, persze csak magában. A nem német arcú német miniszter ezt az üzenetet írta rá:

„Coote és Bernstein ragaszkodnak ahhoz, hogy porcelán legyen márvány helyett. A görög bányákban nem lehet megbízni.”

– Ám, miközben arra törekszünk – folytatta Lord Ivywood –, hogy az olyan alapvető intézmények, mint amilyen a muszlim család, úgy maradjanak, ahogy most vannak, nem járulhatunk hozzá a társadalom stagnálásához. Egy pillanatig sem állíthatjuk ugyanis, hogy az iszlám nagyszerű hagyományai önmagukban képesek lennének kielégíteni a Közel-Kelet szükségleteit. Ezért kénytelen vagyok komolyan feltenni a kérdést, excellenciás uraim: lehetünk-e annyira hiúk, hogy azt mondjuk, a Közel-Kelet egyetlen gyógyszere szükségszerűen a Közel-Nyugat? Amikor új eszmékre van szükség, amikor új vérre van szükség, nem lenne természetesebb azokhoz az eleven, dolgos civilizációkhoz folyamodni, melyek hatalmas tartalékokkal rendelkeznek Keleten? Ázsia Európában, ha Oman Pasa barátom megenged némi kritikát, mind ez ideig harcoló Ázsia volt. Nem tekinthetnénk az Európában lévő Ázsiát békés Ázsiának? Ezek azok a főbb okok, melyek miatt támogatom a gyarmatosítás tervét.

Patrick Dalroy felpattant, a feje fölé nyúló olajfa ágába kapaszkodva felhúzta magát a székből. Fél kézzel a fa törzsének támaszkodott, és csak bámulta a többieket. Hatalmas súlyként nehezedett rá a nyers fizikai erő tehetetlensége. Behajíthatja őket a tengerbe, de mit érne el vele? Még több embert küldenének a rossz oldalról a diplomáciai háborúba, és a jó oldal egyetlen képviselőjét mindenből kizárnák. Dühösen rázta meg a fölé tornyosuló fát. Ám ez nem zavarta Lord Ivywoodot, aki elolvasta a harmadik a pontot a bizalmas levélen („Oman Pasa ragaszkodik a szőlők kiirtásához.”), és olyan szónoklatba kezdett, ami világhírű lett, és ma is megtalálható számos retorikai tankönyvben. Már majdnem a felénél tartott, mire Dalroy dühe és döbbenete annyira lecsillapodott, hogy megértette, amit hall.

{1} Kálvinista tanítás az eleve elrendelés tanának logikai megalapozására.

{2} Albert herceg Viktória királynő férje volt. Emlékműve 54 méter magas, 1872-ben adták át.

{3} A pulyka angol neve „turkey”, mert kezdetben Törökországon keresztül importáltak egy pulykafélét.

{4} Az angol „cross” szó keresztet és útkereszteződést is jelent.

{5} Az angol „crescent” szó jelentése: félhold, kanyar, kifli.

{6} Az arab „tarjuman”, török „tercüman” szó francia közvetítéssel „dragman”-ként került Európába.

{7} Az „Amir Al-Bahr” kifejezés azt jelenti, „a tenger ura”. Ebből lett az admirális szó.

{8} John Benbow (1653–1702) a mór kalózok elleni harcokban vált híressé.

{9} A Pumph forma a Pump név hibás kiejtése.

{10} Benjamin Disraeli (1804–1881) brit konzervatív miniszterelnök, törökbarát nézeteiről volt ismert.