Második, javított kiadás

© Szöllősi Mátyás, 2016, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Borítófotó © Szöllősi Mátyás

Szerzőfotó © Tankó Andrea

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítótervező Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-772-4

TARTALOM

Spirál

Betelgeuse

Reggeltől reggelig

Vendégjáték

Gerely

Hárman

Hajsza

Irány észak

Lefekvés előtt, ébredés után

„Csak üres égbolt vagyok,

egy emberi napfogyatkozás.”

(S. A.)

SPIRÁL

Hason fekve ébredt. A szemgödre tele volt könnyel, egy álom maradékával. Zsibbadt a bal karja, alig bírta mozdítani, és az ablakon túlról áradó fény zavarni kezdte a szemét. Fájt a gyomra, a tarkója. Égett a nyelve, és az arca is. Bármit megadott volna egy pohár vízért, de a csap messze volt. Érezte, hogy egy erő húzza lefelé, mintha a nyirkos padló el akarná nyelni.

Muszáj volt mozdulnia. Néhány próbálkozás után fölállt, megdörzsölte a bal karját, majd a szemét. A szoba egyik felét vakító fény terítette be és égető fehérré színezte a tárgyakat. A másik részében olyan sötét volt, mint egy lyukban. Kezdett kirajzolódni a sötétben egy-egy forma: a polc sziluettje és az asztal lapos felülete. Különféle holmik szétszórva az ágyon, és előtte is. A fotel tele ruhákkal. Régi cipők, könyvek hevertek összevissza. Az ablak melletti falon hiányzott egy darab a vakolatból. Látta a tégla barnásvöröses színét, az előszobát borító vastag porréteget, csillogott a szűrődő fényben. Hirtelen nem tudta, mennyit aludhatott a padlón fekve, mint akit leütöttek, és ott hagytak elpusztulni.

Kilenc napja, hogy utoljára kint járt. Akkor is csak a boltba ment, hogy megvegye a húst, ami már erjedten állt a hűtőben, és a szaga átjárta az egész lakást. Kiegyenesedett. Öklendezett párat. Nehezen viselte el a bűzt. Kivánszorgott a fürdőszobába, hogy igyon. Fejét a csap alá tartva nyelte a vizet. Megmosta az arcát és a tarkóját. Enyhült az izzasztó lüktetés a testében. Gyakran érezte ezt ébredés után, főleg, mióta a felesége meghalt. Novemberben ment el, egy szombati napon. Az járt a fejében, ahogy kilép a kapun és összehúzza magán a kabátot, és ahogy megveszi a bort a vacsorához. Összeütközött a szomszéd nővel, majd egymásra nevettek szabadkozva, hogy ki menjen be előbb a kapun. A nyitva hagyott ajtó. Az a néhány mondat, amire választ már sohasem kap. Ott feküdt Éva, a szoba közepén. A kezében egy vázát szorongatott. Olyan erősen, hogy a mentősök alig tudták kiszabadítani.

Decembertől neki csak egy éve lett volna hátra a cégnél. Az első utazást kora tavaszra tervezték, egy lávakék hegyi tóhoz, sűrű fenyőerdővel a partján. De Éva szájából vér csorgott ki azon a szombati napon, és már csak egyetlen útja maradt hátra. Urnás temetés volt. Gyorsan történt minden. Csupán néhány arcot tudott fölidézni, és a pap hangját, mint egy visszatérő hullám, ott motoszkált a fülében.

A cégnél megértőek voltak és segítettek mindenben. Elintézték a papírmunkát helyette. Az első pár hétben mindennap fölhívta valaki, hogy beszélgessenek. Amikor bejelentette, hogy nem megy be többet, sokáig próbálták meggyőzni, hogy az az egy év is nagyon sokat számít. Hogy jóval kevesebbet kap, ha az utolsó évben nem dolgozik. De őt ez nem érdekelte. A lánya hazajött hétvégente, de mivel állandóan Éváról volt szó, elküldte őt is. Hónapok teltek el. Egyre ritkábban mozdult ki, és a telefon is egyre hosszabban maradt néma.

Átment a konyhába, kinyitotta a hűtőt. Határozottan áramlott felé a bűz. A helyiség tele volt mosatlan edényekkel, az asztal lapján szétkenve, hosszú csíkban lekvár. Használt filterek egy pohárban, üres borosüvegek és penészes kenyér. Próbálta felidézni az előző napot, de fogalma sem volt, mivel telt az a huszonnégy óra, és rádöbbent, hogy sok huszonnégy óra telt el, ami felidézhetetlen. Állt a konyha közepén, sajgó fejjel, viszketett a háta, és a pólója alatt szúrta valami a mellét. Zavarta a beáramló fény. Megvilágított néhány koszos sarkot, a leöntött díványt a szobában, a padlón heverő cipőket és sárdarabokat. Jól látszott onnan az üres akvárium, amiben zöld moszatdarabok savanyodtak. Tudta, hogy meg kell küzdenie vele, és úgy érezte, ha így telnek tovább a napok, valami végérvényesen megváltozik.

Eszébe jutott, hogy hatvanhat éves. Soknak tűnt számára az eltelt idő, ahhoz viszont kevésnek, hogy ilyen határozottan omoljanak össze körülötte a dolgok. Lehúzta magáról a pólót. Visszament a fürdőszobába. Elkezdte lemosni testéről az éjszaka kiizzadt álom maradékát. Dús mellszőrébe beleakadt egy törött fogpiszkáló darabja, az szúrta úgy a mellét. Megmosta a nyakát, a mellkasát. Csorgott le a jéghideg víz a hasán. Érezte, hogy a hús és az akvárium bűze mellett belőle is árad valami savanyú szag. Meg akart szabadulni tőle. Kinyitotta a tükör melletti kis szekrényt, talált benne egy szappant. A víz alá tartva forgatta a kezében, majd a mellkasán futtatta végig. Izgatta a bőrét. Hirtelen remegni kezdett a csap. A csőrendszer felől egy hullám indult meg és a mosdókagylót is megrázta. Fokozatosan erősödött. Úgy tűnt, ha nem zárja el a csapot, a rázkódás szétveti az egész rendszert.

Fölkattintotta a kis lámpát a csap mellett. A plafonról lógó égő nem működött, azért is tette oda. A huszonöt wattos izzó fénye lomhán világította meg a fürdőszoba mosdó körüli részét. A tükörben látta a borostás, megviselt arcát, mellkasán a szőrt, ami a szappan habjától csak még dúsabbnak és szürkébbnek látszott. A hasán vaskos csík húzódott, valami megnyomhatta alvás közben. A vállán egy seb volt. Még mindig nem gyógyult be, pedig hetekkel korábban szerezte. Megfogta a kagyló szélére terített törülközőt. Letörölte az arcát, a mellkasát. Erősen dörzsölte, hogy a hab mindenhonnan eltűnjön.

Átment a szobába. Beleütközött néhány tárgyba és az asztal sarkába. Megtalálta a szemüvegét, fölvette. Az ablakhoz lépett, hogy kinézzen az utcafrontra. Erős szél fújt odakint, és egy nedves levelet nyomott fölfelé az üvegen. Követte vagy húsz-harminc centi hosszan. Mintha egy csiga vánszorogna, szokatlan irányba, ellentmondva a gravitáció törvényének, gondolta. Gravitáció, törvény, ellentmondás, ilyen szavak jutottak eszébe. Mintha köze volna ezekhez a kifejezésekhez. Mintha ismerné a jelentésüket. De azt sem értette, hogyan jut eszébe egyáltalán, hogy gravitáció, és miért halad fölfelé a levél. Az ablak fehér kerete szűk lett, és a dolgok nehézsége, a sajátja is, nyilvánvalóvá vált. Szinte fájt neki az a súly, ami a tárgyat nyomta, az, ami önmaga volt.

Kiszúrt egy pontot az ablak alatt álló széken. Lepattogzott róla a zöld festék és kilátszott a szürkésbarnás lemez. Néhány nyúlánk rost fölszakadozva kibukott a festett részre, kis darabokra esve szét. Erősen koncentrálnia kellett, hogy lássa mindet, külön-külön. Megigazította a szemüvegét. Ha a lencsén keresztül figyelt, látta az egymástól elváló részeket és köztük az egészen vékony kis csíkokat. Azonban ha a szemüveg fölött nézett el, összemosódtak a rostok, és a szék fölső része egyetlen sima felületnek tűnt, amin csupán néhány nagyobb folt lapult. Talán egy kávéscsésze nyomai, gondolta.

Kinyitotta a szekrényt. Dohos szag csapta meg az orrát, mégis kivett egy pólót és fölvette. Hűvös volt. Úgy érezte, enyhén nedves is. Lehúzta magáról. Elkezdte összeszedni a tárgyakat. Tizenhét könyvet talált a földön. Arra gondolt, bárcsak azért volnának itt, mert olvasta őket. Végignézte a címeket. Örült, hogy legalább néhány ismerős közülük. Nem tudta, hogyan kerültek a szőnyegre vagy az ágy alá. Az összecsomósodott zoknikról nehéz pormacskák zuhantak vissza a padlóra, és a szőnyegen is volt a lekvárból, ami szétkenve csillogott az asztalon. Három cipőt talált az ágy alatt, ahonnan szintén fülledt dohszag áradt.

Zaj szűrődött be kintről. Kopogást hallott. Fölegyenesedett, majd áthaladt az előszobán. A lépteitől fölkeveredett a por a szűrődő fényben és szinte köddé sűrűsödött mögötte. Újra hallotta a kopogást. Odalépett az ablakhoz, elhúzta a kis függönyt.

Az egyik szomszéd, egy magas, barna hajú férfi állt az ajtó előtt, mélyen kivágott, fekete pólóban és fekete műbőr nadrágban, amin megcsúszott a fény, ahogy mozdult. Negyven körüli lehetett, de a formára igazított haja és a szokatlanul barna bőre fiatalosabbá tette. Korábban, ha látta, mindig élénk színű ruhákban volt, és csillogott rajta valami. Egyszer beszélt vele. Nem emlékezett rá, pontosan miről. Nem is értette, mit akarhat most. „Melegek”, ahogy az egyik szomszéd súgta neki valamikor. „Nem kell foglalkozni velük, mást úgyse nagyon tehet az ember”, mondta még. Nem értette akkor sem, mire utal ezzel. Mintha lett volna ebben a mondatban valami más is, gondolta. Hogy azért mégiscsak kellene tenni valamit. „Buzik”, hallotta egyszer a lépcsőfeljáróban, meg hogy „Az anyjuk picsáját”, azt is.

Figyelte, ahogyan a férfi hátrasimítja a haját. Furcsák a mozdulatai, és az a ruha is elég szokatlan, gondolta. Visszaengedte a függönyt. Megdörzsölte a mellkasát. Viszketett a fogpiszkáló nyoma még mindig és a vállán tátongó seb körül megvillant néhány ideg. A férfi ismét kopogott. Eszébe jutott, hogy ha szóba elegyednek, talán nem fogja tudni lerázni. Az újabb kopogást követően aztán mégis elfordította a kulcsot, a fönti kis reteszt is, majd szűken ugyan, de kinyitotta az ajtót.

– Mit akar? – szólt ki a résen.

Arra gondolt, hogy nem is ezt akarta mondani.

– Helló – mondta a férfi. Enyhe terpeszben állt a gangon és a V alakban kivágott pólója résén kilátszott a mellszőre. – Kristóf vagyok, talán emlékszik.

– Igen, biztos…

– Azért jöttem, mert tartunk fönt egy kis összejövetelt, és arra gondoltam…

– Mire gondolt?

– Hogy esetleg volna kedve följönni.

– Mi, hogy most?

– Igen, mostanában. Van fönt egy kis társaság. Megkérdeztem már néhány szomszédot, de ami azt illeti, eddig senki sem volt igazán lelkes. Aztán arra gondoltam, hogy maga biztos szívesen inna egy italt.

Figyelte a férfi arcát. Rájött, hogy a tiszta tekintete miatt nem vette eddig észre a ráncait. Volt benne valami szokatlan lassúság, amellett hogy lendületesen beszélt.

– Miből gondolja?

– Maga rendes fickónak látszik. Márk is kedvesnek találja – mondta, majd közelebb hajolt és valamivel halkabban folytatta. – Nem mindenki ilyen ám a házban.

Erős parfümillat csapta meg az orrát, édeskés szag volt. Kiűzte az orrából a savanyú moszat- és dohszagot.

– Ki az a Márk?

A férfi szemei tágabbra nyíltak. Mosoly jelent meg az arcán. Megvakarta a homlokát, amin apró izzadságcseppek kenődtek el.

– Márk a párom. Miatta gyűltünk most össze…

– Meghalt? – vágott közbe, és egyszerre szorult össze a mellkasa Éva és a megütött hangsúly miatt. Látta maga előtt, ahogyan fekszik a szőnyegen és terjed szét a vöröses folt a feje körül.

– Nem, szerencsére nem – mondta a férfi, aztán rövid szünetet tartott. Elnézett az udvar belseje felé. – Szóval, ha van kedve, jöjjön föl. Tudom, mi történt, és azért…

– Fogja már be! – förmedt rá a férfira.

Egy darabig hallgattak. Kint fújt a szél és néha erős zúgás járt át a belső udvar falai között.

– Fönt, a negyediken vagyunk – szólt újra a férfi, aztán fölmutatott a legfölső szint irányába.

– Nem, egyáltalán nincs kedvem! Hagyjanak békén! – mondta, majd becsukta az ajtót.

Érezte, hogy lüktet benne a vér. Izzadt. Nekidőlt az ajtónak. Kifújta magát. Hallotta, ahogy a férfi mozgolódik kint, majd a távolodó lépteit. Várt. Már csak a szél zúgása hallatszott. Visszament a szobába.

Még elviselhetetlenebbé vált a bűz. Az algák, moszatok savanyúsága összekeveredett a hús rothadt szagával. Csípte az orrát. Nem értette, hogyan jutott egyáltalán eszükbe ilyesmi. Hihetetlen, gondolta, hogy az emberek mire nem képesek, majd az az ötlete támadt, hogy mégiscsak fölmegy, és megmondja nekik: eszükbe ne jusson többet zaklatni.

Megcsörrent a telefon. Nagyot dobbant a mellkasa. Arra gondolt, hogy ha a férfi hívja, akkor kihívja a zsarukat. Nem látta sehol a készüléket. Körbejárt a szobában. A hang egyre erősebb lett. Megállt, hátha elhallgat. Fél perc elteltével megszűnt a berregés, de mire kifújta magát és lehajolt, hogy fölvegyen egy tárgyat a földről, megint megszólalt. Pár újságcafat alól került elő. Fölvette a kagylót.

– Halló!

– Szia, apa!

Mikor meghallotta a lánya hangját, megkönnyebbült, de aztán sejteni kezdte, mi következik. Szorítást érzett a torkában.

– Szia. Mit szeretnél?

– Ma felugrom akkor, ahogy megbeszéltük. Ideje, hogy megnézzem, mi van veled!

– Mikor beszéltünk erről?

– Tegnapelőtt.

– Aha. Nos, az van, hogy nekem ma nem túl jó.

– Miért, mit csinálsz?

– Elég sok dolgom van, ami azt illeti.

– Például mi?

Önkéntelenül is körbenézett a szobában, és úgy érezte, még csak nem is hazugság, amiről beszél.

– Hát, elég sok minden.

– Értem. Figyelj, apa, azt akarom mondani…

– Jól vagyok, minden rendben! Miattam ne gyere.

– Szerinted ki miatt mennék?

– Nem tudom.

– Miért csinálod ezt?

– Mit?

– Hogy állandóan visszautasítasz.

– Nem utasítalak vissza, csak nem érek rá. Majd ha kell valami, szólok.

– Ez aztán remek, apa!

– Most mi van?

– Eszedbe sem jut, hogy csak úgy találkozzunk?

– Ez mit jelent? Nem értem.

– Mondjuk jelentheti azt is, hogy felöltözöl valami normális ruhába, kijössz a lakásból és együtt elmegyünk valahová.

– Hová?

– Mit tudom én! Bárhová.

– Tudod, hogy ezt nem szeretem.

– Mit nem szeretsz?

– Amikor ilyen összevissza beszélsz.

– Nem beszélek összevissza, nagyon is pontosan beszélek. Megnézhetnénk ezt a jelenséget, vagy mit. Ami most látszik az égen. Igazán szép.

– Miféle jelenséget?

– Ezt a… Nem tudom. Valami csillag látszik az égen, egy szupernóva, vagy micsoda. Nem értek ehhez.

– Azért van ilyen világos?

– Igen. Nos?

– Mi van?

– Felöltözöl?

– Fel vagyok öltözve.

– Értem.

– Hány óra van?

– Talán nyolc. Azt hiszem.

– Este nyolc?

– Igen.

– Én ilyenkor már nem megyek sehová.

– Mintha máskor mennél…

– Ne légy igazságtalan!

– Nem igazságtalan vagyok, apa, hanem szomorú.

– Én is szomorú vagyok, de nincs mit tenni ezzel!

– Ezt hogy érted?

– Anyád meghalt. Ezzel nincs mit tenni, úgy értem.

– Kivételesen nem rá gondoltam.

– Hát kire?

– Rád, apa. Hogy ez így nem jó.

– Mi nem jó? Nagyon jól vagyok.

– Te is tudod, hogy ez nem igaz.

– Dehogynem, teljesen jól vagyok!

– Akkor pláne találkozhatunk.

– Találkozzunk holnap! Fáradt vagyok, és mondom, egy csomó dolgom van.

– Mondj egyetlenegyet, ami halaszthatatlan, és akkor békén hagylak!

Nem válaszolt azonnal. Erős szuszogást hallott. Eltartotta magától a kagylót. Rádöbbent, hogy ő fújtat annyira. Arra gondolt, hogy fölmegy a negyedikre, bekopog és megmondja nekik, micsoda pofátlanságnak tartja, hogy este nyolckor zaklatják a ház lakóit.

– Őszinte leszek, tiszta ideg vagyok – szólt bele a kagylóba ismét.

– Igen, ez általában így van.

– Ne gúnyolódj velem, kérlek!

– Mi történt?

– Az előbb, mielőtt hívtál, bekopogott az egyik szomszéd. Hogy is mondjam… Tehát… Van itt egy, illetve kettő… férfi. Két… meleg. Így mondják, nem?

– Van ilyen kifejezés, apa. Ők dühítettek fel ennyire?

– Az egyikük.

– Mit mondott?

– Nem is tudom.

– Nem emlékszel?

– De, emlékszem.

– Szóval?

– Megkérdezte, volna-e kedvem fölmenni.

– Felhívtak magukhoz?

– Az egyikük, az a magasabb.

– És te mit mondtál? Ezek szerint nem mentél.

Várt egy darabig, hátha rendeződnek a gondolatai, és meg tudja indokolni, mi zavarja annyira, de mire elkezdtek formálódni, már zúgott a vonal. Hallotta a lánya hangját, olyasmiket, hogy „Ott vagy?” meg hogy „Megyek”, és néha visszakérdezett, hogy „Tessék?”, majd kétszer vagy háromszor is megismételte, hogy „Nem értem”. A kapcsolat megszűnt, és csak recsegést hallott. Letette a kagylót.