A Vörös és a Vadász

Második kiadás

Ruby Saw

Ruby Saw

A Vörös és a Vadász

Második kiadás

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Pixabay

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-066-1

ISBN Mobi: 978-963-586-067-8

Book Dreams Kiadó

2022

Ruby Saw

A Vörös és a Vadász
Második kiadás

,,Azok, akik szeretik a kaland és a romantikus regényeket, nem fognak csalódni ebben a történetben. Könnyed és szórakoztató olvasmány, nem elhanyagolható mondanivalóval.”
Breathing of Books

,,A megszokott izgalmas cselekmény és humor mellett ismét vagány női főhőst kaptunk, amit szintén kedvelek az írónő esetében.”
Mentavirág

,,Ezúttal egy romantikával meghintett, izgalmas történelmi kalandregény részese lehettem.”
Könyvszenvedély

,,Szó szerint letehetetlen volt, mert folyamatosan lekötött a cselekmény és az érzelmek folyamatos hulláma.”
Detty77

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

30 Seconds to Mars – Birth

30 Seconds To Mars – Hunter

Assassin's Creed Celtic Age (Unofficial Theme)

Extreme Music – Bring Me Back To Life

God of War 3. – Kratos vs Zeus Battle Song

Imagine Dragons – Warriors

Nathan Wagner – Hope

Ajánlom ezt a könyvet az én drága Wiky barátnőmnek, aki mellettem van jóban és rosszban a történet születése óta. Ő tudja csak igazán, hogy honnan indult, és mivé nőtte ki magát Elisabeth Johnson sztorija.

”Egy háború és egy forradalom véget ért, de hamarosan újabb kezdődik. A Megértés Atyja vezessen mindannyiunkat,,

Shay Cormac – Assassin’s Creed: Rogue

Előszó

Az életem könnyű is lehetett volna. Csak azt kellett volna tennem, amit minden más nőnek: nőnek lenni. Olyan személyiséget kellett volna a világ felé mutatnom, aki valójában messze, nagyon messze áll tőlem. Az azonban nem én lettem volna. Másképp döntöttem, más utat választottam. Ez én vagyok? Igen, ez én vagyok! Tele elfojtott haraggal és dühvel, harcban a világgal, ami el akar nyomni. Elisabeth Johnson nem hajt fejet ennek a dekadens, velejéig romlott fertőnek, ami olyan szerepbe kényszeríti a nőket, amit valójában nem akarnak. Nem mindenki képes másik út felé fordulni, nekem nem volt más választásom. Inkább meghaltam volna. Ám ez a döntés alapjaiban rengette meg a világomat, de igyekeztem így is mindent megtenni azért, hogy a felszínen maradhassak.

Győztem.

Győztem?

Győztem!

Prológus

A könnyeimen kívül nem maradt semmim, már ha engedtem volna kibuggyanni őket. Tartottam magam, de nehezen ment. Az elmúlt évek során egyszer sem sírtam. Még talán nagyon az elején, de akkor is zaboláztam az érzéseimet. Nem voltam az a fajta, aki engedte, hogy gyengének lássák. Ez talán hiba volt.

Ahogy egykori hű társam, a hajóm romjait a partra mosta a víz, előjöttek a szép emlékek, amikor még semmit sem értettem a hajóskapitányi szerephez. Csak bukdácsoltam, érhetetlenül próbáltam irányítani a legénységemet, akik cseppet sem tiszteltek, de ahogy telt az idő, és ahogy egyre nőtt bennem a gyűlölet, úgy váltam egyre jobb kapitánnyá, és azután az idő után már tiszteltek az embereim, legalábbis azt hiszem. Én tiszteltem őket.

Az életem nem mindig volt habostorta, sőt sosem. Amikor a szemem láttára gyilkolták meg a vőlegényemet, elhatároztam, hogy valamilyen úton-módon megbosszulom a halálát. Nagy szerelem volt ez, és az első, ami még jobban motivált a vérszomjra. A mai napig nem tudom, miért kellett meghalnia, és azt sem, hogy kik ölték meg, de azt igen, hogyha nem siet a segítségemre egy középkorú ismeretlen férfi, akkor én sem élnék. Lehet, hogy talán jobb lett volna, hogy én is a rablók martalékává válok Jackkel együtt, és úgy legalább együtt lehettünk volna, örökre. De ez tündérmese, amiben nem hiszek. Igaz egy pillanatra fellángolt bennem az érzés, hogy talán mégis léteznek mesék, happy end, de ezt a gondolatot hamar szétzúzták. A semmibe veszett.

A férfi, aki akkor megmentett a rablóktól, felkarolt. Egy – számomra – ismeretlen, negyvenes éveit taposó, módfelett művelt ember volt, aki megtanított hosszas kérlelés után a kardforgatásra, közelharcra, és ami még velejárt. A kapott képességeket továbbfejlesztettem, és a halála után – egy csúnya tüdőgyulladás elvitte, ahogy annak idején az édesanyámat is – bérgyilkos lettem. Eleinte csak a bennem lappangó harag kiengedése motivált, a düh, a csalódottság, Jack elvesztése. Idővel már a pénz is nagy szerepet játszott a "munkámban". Tehetős lettem, hamar kisasszonynak hívtak, és sokan versengtek a Bostonból jött újgazdag lány kegyeiért. Ez engem azonban nem foglalkoztatott.

Miután megvettem a hajómat, rengeteg időt fordítottam rá, hogy megfelelő legénységet toborozzak. Semmit nem értettem a hajós élethez, csak akartam egy hajót, hogy legyen. Rengeteg renoválnivaló volt rajta, amit sikeresen megcsináltattam ahhoz értő emberekkel, aztán sikerült legénységet is toborozni, akik ugye kinevettek, amikor közöltem velük, hogy van egy hajóm, és személyzetre lenne szükségem. Szabályosan az arcomba röhögtek, hogy mit akar egy kislány a fekete vitorlás hajójával. Azt hitték, hogy kalózkapitányt akarok játszani, pedig eszembe sem volt, csupán a gyász miatt húzattam az árbócra ilyen színű anyagot. Akkor még mélyen a gyász hatása alatt voltam, de idővel szertefoszlott, nem maradt belőle semmi. Ürességet éreztem.

Miután közöltem velük, hogy rum van dögivel, nem haboztak, és lassacskán megbecsült embereimmé váltak.

Mikor megvolt minden, már csak a hajózást kellett megtanulnom, amiben rengeteget segített az első tisztem, Joseph. Ötvenes évei felett járt, fontos ember volt az életemben, és hiába kérlelt, én mindig magáztam, tiszteltem. Ma is hallom a hangját, ahogy rám néz sötétbarna szemével és megnyerő arcával, majd így szól: Lányom, menni fog!

És ment. Persze nagy munka volt, de megérte.

Ahogy eszembe jutott Joseph, kicsúszott egy nagyobb könnycsepp a szememből, de gyorsan letöröltem. Fogalmam sem volt, hol vagyok, hogy van-e egyáltalán élet ezen a szigeten. Hogy itt ragadok-e örökre, vagy talán jön erre egy kóbor hajó, és felvesz. De ha fel is vesz, mit kezdek magammal? New york-i nagyasszonyként tetszelgek tovább? Mintha mi sem történt volna? Ha meg sem történt volna? Elfelejtem a múltam, és családot alapítok? Leteszem a pisztolyt és a kardot?

Megbuktam, mint bérgyilkos, de leginkább, mint NŐ buktam meg!

1. fejezet

Egy eldugott helyen találkoztam a megbízómmal. Nem éppen az úri rétegnek volt a törzshelye, de a legtöbb munkámat hasonló helyeken kaptam. A padló csupa piszok volt, az összes vendég a részegség különböző fázisaiban leledzett, és szintén mocskosak voltak, büdösek. Áthatotta a helyiséget az illatuk. Már csak attól vérhast kapott az ember, ha ránézett a poharakra. Nem is fogyasztottam semmit, türelmesen vártam az embert, aki a célpontot adta.

A részegek közben énekelni kezdtek. Ordibáltak és hangosan böfögtek, volt, aki hányt is. Felkavarodott a gyomrom. A gyengén pislákoló olajlámpák, és az asztalokon helyet foglaló jócskán leégett gyertyák fényében egyszer csak feltűnt egy alak. Finom kelméből készült kabátot viselt, innen is sejtettem, hogy ő lehet az. A csuklya majdnem egész arcát takarta. Egyedül szépen ívelt ajka és álla látszódott ki belőle. Fogalmam sem volt, hogyan láthatott bármit is a félhomályban. Leült velem szemben, köszönésképpen bólintott, majd beszélt:

– Miss Johnson, a célpont neve Shane Mason, és ma a Barden birtokon adott estély résztvevője lesz. Kérem, figyeljen oda a tetteire – mondta céltudatosan. – Ő nem csak egy szimpla áruló, sokkal több annál. Vesznie kell! Egy heg húzódik keresztül az arca jobb felén, a szeme felett és alatt, onnan fogja megismerni – emelte meg mély hangját.

– De mégis ki ez az ember? – kérdeztem kissé már idegesen. Zavart, hogy ekkora a titkolózás a leendő célpontom körül. A megbízóm nem igazán törte magát, hogy válaszoljon a kérdésemre, inkább tovább ecsetelte, mikre figyeljek oda, ha meglátom a férfit:

– Ne becsülje alá! Tudom, hogy jelenleg ön a legkeresettebb és legjobb, de ne hagyja, hogy a fejébe szálljon a dicsőség, mert mindig van egy jobb a legjobbnál is. Ez a férfi is olyan – nyomatékosítva bólintott egyet, majd eligazgatta csuklyáját, és a tenyerét összedörzsölve dőlt hátra a székében. Fura ember volt, mintha nem akarta volna, hogy lássam az arcát, de akkor már nem igazán érdekelt, ki ad nekem munkát, csak legyen valami, amivel le tudom foglalni magamat.

Ez volt a legnagyobb hibám!

– Uram, kérem, nem hinném, hogy számít rám. Mire pedig rájönne, hogy ki is vagyok, addigra már régen nem lesz az élők sorában – ciccegve dobtam át a vállamon téglavörös hajamat, majd fintorogva néztem a férfire.

Felkacagott. Volt valami nyugtalanító a nevetésében, mintha ő már tudta volna, hogyan fog végződni ez az akció. Ám akkor nem tulajdonítottam nagy jelentőséget a megérzéseimnek. Kellett volna. De erre csak idővel, már későn döbbentem rá. Igaza volt: hagytam, hogy a fejembe szálljon a dicsőség, és nem láttam, nem hallottam tőle. Elbíztam magam.

– Legyen úgy, kisasszony! – biccentett, és az asztalra dobott egy súlyos erszényt. A kezembe vettem, és ugyan nem volt pofám átszámolni előtte, nyugtáztam, hogy rengeteg pénzről van szó.

Ki lehet ez a férfi? Miért akarja ennyire az áruló halálát?

– A másik felét pedig akkor, ha végzett... – elharapta a mondat végét, majd felpattant az asztaltól, és sietősen távozott a fogadóból.

Miután elment, átszámoltam a pénzt. A new york-i házam foglalójának felelt meg. És ha még ennyit ad, akkor aztán akár el is költözhetek innen, futott át az agyamon. Mámorban úsztam, elvakított a pénz, pedig annak idején nem emiatt kezdtem bele. De megrontotta az én lelkemet is, mozgatta a tetteimet, éltetett.

Gondosan bekötöttem a bőr erszényt, majd távoztam én is, hogy elkészüljek az estélyre, ahol célpontom is tiszteletét teszi.

Sosem voltam az a fajta nő, aki sokáig készülődik. Konkrét elképzelésem volt mindig, hogyan szeretnék kinézni, és tudtam, hogy amire szükségem van, azt hol találom. Nőies nőnek sem voltam mondható. Leginkább nadrágban jártam, és kiengedtem hosszú hajamat, ritkán hordtam kontyban. Sminket is keveset viseltem, nem éppen az a fajta munkám volt, ahová elengedhetetlen a tökéletes viselet, inkább kényelmesnek kellett lennie, és olyannak, ami nem akadályoz semmiben. Viszont, ha estélyre voltam hivatalos, akkor megadtam a módját, hogy ne tudjanak beazonosítani. Egy festetlen, leengedett hajú, férfias ruhában járó nő, aki csuklyával takarja el magát, annyira nem feltűnő az utcákon. A rendezvényeken mindig kifogástalan hajkoronával, púderezett arccal, rúzzsal, ékszerekkel és vadonatúj ruhákban, hangsúlyozom, ruhákban vettem részt. Még azt a fránya magassarkút is felvettem, hogy valódi úrinőnek látszódjak. Az emberek szemében úgy voltam Elisabeth Johnson. A megbízóim szemében csak egy szakadt nő, akit csupán a pénz motivál. Kettős életem volt, amit én vállaltam.

Aznap este is hamar elkészültem, és már libbenhettem is le hosszú, zöld ruhámban a kapu előtt váró lovaskocsihoz, ami elvitt a Barden birtokra. Beültem a kocsiba, majd egy utolsó ellenőrzés közben végignéztem a felszerelésem, hogy nem hagytam-e otthon valami fontosat. Két tőr és csizmába dugott pisztoly, amire aznap éppen szükségem volt. Ezek pedig a rendelkezésemre álltak.

Hosszas kocsikázás után megérkeztünk Ian Barden birtokára, ahol már javában zajlott az a havi kerti mulatság. A város tehetős emberei mind tiszteletüket tették az újonnan köreikbe lépő ex-báró fiánál. A Barden família vagyonos beszállítója volt New Yorknak. Leginkább egzotikus hússal kereskedtek, amennyiben a bölény annak számít. Egy nagyobb kalóztámadás után csődbe ment a família, az öreg Barden öngyilkos lett. Végül évek múlva a fia felvirágoztatta az üzletet, és inkább szesszel kezdett kereskedni. Megünnepelvén az újra révbe érést adta ezt az estélyt, ahol a célpontom is jelen volt.

A kertben hatalmas fáklyák égtek, lámpások pislákoltak. A középen futó kerti szökőkútban is apró mécsesek ontották a fényüket, ezzel meghitté tették a hangulatot. Fehér padok szegélyezték a kis medencét, melyek mellett ugyancsak álló olajlámpák adtak hangulatos világítást. A hatalmas és gondosan megnyírt tujákban apró, fehér virágok csillogtak, és az asztalokon is ízléses csokrok tündököltek.

Töméntelen mennyiségű bor, rum és ételhalmok tornyosultak az asztalokon. Ugrásra kész pincérek és pincérnők várakoztak mellettük. Némelyik lázasan hozta-vitte a tányérokat és a poharakat a csapatokba verődött emberek között. Egészen jól éreztem volna magam, ha nem a munka hívott volna oda.

Az egyik mellettem elsiető pincér tálcájáról lekaptam egy poharat, amiben pezsgő gyöngyözött. A pohár pedig drága kristály volt, látszott rajta, hogy, vagy újonnan vették, vagy nagyon gondosan polírozták ki. Megvontam a vállam, felhörpintettem az aranyló nedűt, majd a poharat letettem az asztalra, úgy indultam meg a tömegbe. Hívatlan vendégként nem kerestem, vártam ismerőst, ezért igencsak meglepődtem, mikor valaki elkapta a derekamat.

– Elisabeth Johnson! – jött a határozott megszólítás a hátam mögül. Lassan fordultam meg, és csípőre tettem a kezemet. Miután megláttam, ki az, lenézően fintorogtam és megforgattam a szememet.

– Carl?! Mi a francot keresel te itt? Nem is tartozol ide! – szóltam felháborodottan, majd megráztam a fejemet, és lopott pillantásokkal fürkésztem a tömeget. Nem sok jelentőséget tulajdonítottam az előttem álló férfinak. Carl Robinson megkért egyszer, kétszer, háromszor. Negyedjére pedig már inkább rácsuktam az ajtót, ami olyan szerencsétlenül sikerült, hogy eltörött az orra, ami a mai napig meg is látszott az arcán, kissé görbe lett az a bizonyos testrésze.

– Liz, kedvesem! – hajolt közel, hogy puszit leheljen pirosítós arcomra, de fekete kesztyűs kezemmel megálljt intettem neki:

– Ugye nem akarod, hogy helyben hagyjalak itt, mindenki előtt? – kérdeztem lenézően. A férfi pimasz mosolyt villantott, és belekortyolt a borába.

– Minden vágyam az lenne, csak nem úgy, ahogy te gondolod. Az veled a legnagyobb baj, asszony, hogy komolyan is gondolod. Liz, miért csináljuk ezt?

– Nem értem, mire célzol? – adtam a tudatlant.

Tudtam én jól, csupán nem akartam komolyabb beszélgetésbe bonyolódni vele, gyorsan leráztam inkább.

– Nekem most mennem kell! Örültem – intettem, de valójában nem örültem neki, inkább annak, hogy már nem látom. Megfordultam, és már csak messziről hallottam a hangját, amint a nevemen szólít.

Ahogy többször is körbejártam a csoportokat az udvaron, tüzetesen vizsgáltam az embereket, de nem láttam azt, aki miatt érkeztem. Fáradtan nekidőltem a ház egyik tartóoszlopának, és tovább nézelődtem, amikor összetalálkozott a tekintetem egy férfiéval. Sármos volt, nyakszirtig érő, sötét haját kisebb copfba fogta. Mosolygott. Viszonoztam. Amikor azonban teljes testével fordult felém, megláttam a heget az arca jobb felén. Megtaláltam! Nagy mosolyt villantottam, majd megfordultam, és elindultam a kert kivilágítatlan része felé, még egyszer kacéran hátrapillantottam, rá. Figyelt.

Ahogy a formára vágott tuják sűrűjébe értem, leültem egy padra, keresztbe tettem a lábaimat, és felrántottam a ruhámat úgy, hogy éppen ki tudjam húzni a kést a harisnyatartómból. A férfi követett. Lassan elém állt, és udvariasan meghajolt:

– Szép estét, hölgyem, Shane Mason! – mutatkozott be. Mosolyogtam, majd a kezemet nyújtottam felé, amit egy kézcsókkal jutalmazott. Szemérmesen lesütöttem a szemem, majd én is bemutatkoztam:

– Elisabeth Johnson!

A legtöbbször nem jutok el a bemutatkozásig, gyorsan suhintok vagy lövök, és már ott sem vagyok, de ez a férfi más volt. Éreztem, hogy kimértebben, finomabban kell bánnom vele. Van az a bizonyos női megérzés, és ez mintha ezerszeresével lüktetett volna a fejemben. Eltompultak az érzékeim, a józan eszem is cserben hagyott. Menekülnöm kellett volna, de megbabonázott az a magabiztos barna szempár. Végül a másik kezemmel a pad szabad felére mutattam. Helyet foglalt, majd csendben ültünk pár percig, ő szólalt meg először:

– Egyedül egy ilyen romlott társaságban? – kérdezte, közben megnyerően mosolygott, végül nagy levegőt vett.

– Tudok én vigyázni magamra, uram – mondtam céltudatosan, és a tekintetét fürkésztem. Egyszer sem nézett a lábamra, inkább a környéket figyelte, mintha tartott volna valamitől, arra nem gondolt, hogy tőlem kell félnie. Vagy talán mindent tudott, és egy színjátékba csöppentem, gondoltam.

– Abban biztos vagyok, kisasszony! – fordult felém, közben végig a szemembe nézett. Lassan a combomra csúsztatta a kezét, és felfelé irányította a tenyerét a lábamon. Nem kapta el egy pillanatra sem a tekintetét. Nyugodt volt, békésen lélegzett. Én azonban egyre sűrűbben vettem a levegőt, ahogy egyre feljebb csúszott a keze. Már majdnem a tőrökkel megpakolt harisnyatartóhoz ért, mikor megfogtam a kézfejét. Nem szóltam, nem voltam felháborodott, hogy fogdos. Megijedtem. Mintha pontosan tudta volna, hogy ki vagyok, és mit akarok. Erősen megmarkolta a másik kezével a kézfejemet, és a harisnyatartóhoz ért. A combomon maradt a keze. Nagy mosollyal az arcán fogta meg az egyik kést. – Talán inkább nekem kéne vigyáznom magamra! – jelentette ki.

Felugrottam, és egy gyors mozdulattal kikaptam a csizmámba dugott pisztolyt, majd ráfogtam. Hangosan ziháltam a felismeréstől, hogy tudja, ki vagyok. Pillanatok alatt leleplezett. Reszketett a kezem, az arcomon ideges fintor rajzolódott ki, hosszú vörös tincseim szinte egyszerre hullámzottak a mellkasommal.

– Elszomorító, hogy egy ilyen gyönyörű nőt küldtek, azért, hogy végezzen velem – rázta meg a fejét, és még mindig nyugodt volt. Az ijedtség legkisebb jelét sem mutatta, mikor felfedte a kilétemet. Én azonban nagyon zavartan viselkedtem, hangosan vettem a levegőt, és próbáltam menekülési utat keresni. Akkor tudatosult bennem, amit a megbízóm mondott, hogy ne becsüljem alá ezt az embert. És igaza volt, elvakított a dicsőség. – Rajta, lőjön csak le! – tárta szét a karjait, tálcán kínálta magát.

Meghúztam a ravaszt, de mire pisloghattam volna, már a levegőben volt a fegyvert tartó kezem, és előttem állt. Kicsúszott a pisztoly a markomból. Próbáltam hadakozni, de lefogott, és a hátam mögé csavarta a karomat.

– Elég gyenge próbálkozás volt ez New York legnevesebb bérgyilkosától, Miss Johnson – mondta kárörvendő mosollyal. Szinte éreztem az arcomon a leheletét, és hallottam szívverését, ami teljesen nyugodt volt még akkor is. Nem bírtam beszélni, még sosem fordult elő velem ilyen. – Ez nem sikerült! – lökött el. Fenékre estem, és mire felugrottam, már sehol sem volt. Eltűnt. Forgolódtam pár pillanatig, majd idegesen a homlokomhoz kaptam, aztán próbáltam megnyugtatni heves szívverésemet, de nem sikerült.

Megölhetett volna, de nem tette. Nem is értettem, hogy mire ment ki ez az egész. Macska-egér játékot játszott velem, élvezte, ahogyan egyre jobban elhatalmasodott rajtam a rémület. Nem értettem semmit, de végül megembereltem magam, mert feldühített a viselkedésével. Túlságosan is céltudatos volt, mintha konkrét terv lett volna a fejében velem kapcsolatban. Mintha neki is egy megbízás lettem volna. Mintha parancsba adták volna neki, hogy ne öljön meg, hanem…

Hosszú hajtóvadászatba kezdtem azon az éjszakán, de eltökéltem, hogy elkapom, mégha az életem múlik is rajta. Gondoltam akkor magamban. Borzasztóan mérges lettem, hogy egy pillanat alatt leleplezett, mintha tudta volna, hogy ki vagyok.

Ki ez az ember?

2. fejezet

Több napig fortyogtam a dühtől és a csalódottságtól, hogy akkor először buktattak le. Hisztis nőként viselkedtem. Nem ismertem el, de másképp viselkedtem, nem higgadtan, mint addig mindig, nem tudtam kezelni a kialakult helyzetet. Semerre sem tudtam indulni. Nem tudtam semmit arról a férfiról, csak a nevét. A megbízóm nem látott el más információval.

Sok pénzembe került, mire rájöttem pár dologra vele kapcsolatban. Megtudtam, hogy van egy hajója, két rend tagja, azaz, akkor már csak egy szolgálatában állt. Elkezdtem érdeklődni a Koponya és csontok testvériségről, de mindenhol falba ütköztem. Nem akarok én tudni róla, nincs nekem szükségem fajsúlyos dolgokra, ne akarjak olyanba keveredni, amiből nem kerülnék ki élve, és hasonló mondatokkal bombáztak. Mert nő vagyok, gyenge és befolyásolható, mondták.

Jól van, gondoltam, majd akkor elindulok valamerre. Újabb nagyobb összeg fejében megtudtam, hogy Mr. Mason hamarosan kihajózik, így gondoltam, majd követem az Özveggyel. Össze is trombitáltam a legénységemet. Nem volt kérdés, hogy a környező kocsmákban tivornyáztak. Utasítottam őket, hogy pár nap múlva álljon készen a hajó, és lehetőleg legyenek józanok. Miután ezzel megvoltam, hazamentem összepakolni.

Miközben habos fürdőmet élveztem, próbáltam kicsit kikapcsolni, ellazulni. Kellett egy kis nyugalom, mielőtt belevágtam életem legkomlyabb vadászatába. Csengettek. Este hét elmúlt. Összeráncoltam a szemöldököm, és morogva kiabáltam az inasom után, hogy legyen kedves küldje el, akárki is az. Nem volt kedvem emberekhez. Csak elég volt arra gondolnom, hogy hetekig össze leszek zárva egy rakás "józan életűvel".

Philip el is küldte a hívatlan vendéget, majd bekopogott, hogy közölje velem a nevét, de nem voltam arra se kíváncsi, így jó éjszakát kívántam, és feküdtem tovább a már hűlő vízben.

Bő fél óra múlva eléggé kihűlt a fürdővíz, így kiszálltam a kádból, és köntösbe bújtam. Amikor a hajamat fésültem, neszt hallottam az ablak felől. Kissé ironikus volt, hogy szinte egyedül vagyok a házban, és nyitott ablak mellett fürdöm, már-már nevetséges.

Miután megmosolyogtam a szituációt, becsuktam az ablakot, és visszaültem az asztalhoz. Folytattam a fésülködést, és fonni kezdtem hosszú hajamat.

Újabb zajt hallottam, amire felugrottam, és a hang irányába fordultam. Idővel kezdtem érezni egy másik ember jelenlétét is, ami nyugtalanított.

– Ki van itt? – kérdeztem bele a sötétbe. Csupán egy gyertya pislákolt az asztalon, így olyan túl sok mindent nem láttam. A szememet az egyik sarkon tartva kezdtem matatni az asztalon valami fegyver után. Nem akadt semmi használható a kezem ügyébe, így oda kellett nézzek. A gyertya lángja megmozdult, és mire visszafordultam, már előttem állt valaki. Nem is figyeltem, mi van a kezemben, csak ráfogtam, és felszegtem a fejemet.

– Ön aztán tényleg komoly bérgyilkos, ha hajkefével akar megölni – mondta az ismerős hang, amit azonnal felismertem. Shane Mason volt az.

Egy pillanatra eltátottam a számat, majd a gondolatok sebesen kezdtek cikázni a fejemben, hogy mégis, hogyan jutott be hozzám, és vajon mit akarhat, de ezt elnyomta ama felismerésem, hogy egy hajkefét fogok a neves rend tagjára. A hírhedt bérgyilkos egy pipereeszközzel áll a férfi előtt, akit már régen meg kellet volna ölnie. Igyekeztem megtartani a hidegvéremet, és válaszoltam:

– És ha képes lennék ölni vele, uram? – emeltem meg egyik szemöldököm, majd csípőre tettem a bal kezemet, a jobbal pedig továbbra is ráfogtam a hajkefét.

Közelebb lépett, és lenézett a szemembe, rárakta kesztyűs kezét a fésűre, majd letartotta. Mosolyogva mormogott az arcomba:

– Azt kötve hiszem, Miss.

Mérgesen összeráncoltam a szemöldököm, majd, mintha mi sem történt volna, visszaültem a székbe, és befontam a hajamat. Közben fél szemem rajta tartottam, de nem akartam, hogy tudja, feszélyez a közelsége, és valójában rettegek a jelenlététől. Nem lehettem gyenge egy férfi előtt. Ha pedig közelharcra került volna sor, már kigondoltam hogyan ugrok el előle.

– Minek köszönhetem ezt a kései belépőt, uram? Csak nem ön csengetett az imént? – A tükörből figyeltem, de ő csak állt ott, mögöttem, a kezét a háta mögött összekulcsolva. Reméltem nem fegyverrel babrál, mert akkor veszett ügy volt a hajkefém, más eszköz nem állt rendelkezésemre, még egy borotva sem volt a fiókban.

– De, én voltam, hölgyem – felelte, majd elhúzta a száját, és cinikusan folytatta: – Nem szép dolog arra hivatkozni, hogy nincs itthon, amikor a házban tartózkodik. – A hölgyem szóra lassan felé fordultam, és megráztam a fejemet.

– Hölgy? Ne, kérem! Ezt az én nyomornegyedből jött gyomrom nem bírja idegekkel. Elisabeth! Bár, remélem, nem sokáig nevezgetjük egymást – csücsörítve nyomatékosítottam, hogy én már régen a temetőben látnám. – Másrészt, valahogy éreztem, hogy olyan ember keres, akinek nincsen kedvem a társaságához. Harmadrészt, kérem, mondja el miért jött! Nem értem, mit keres itt. Nincs nekünk dolgunk egymással, illetve… – elharaptam a mondatot, majd az államra tettem a mutatóujjamat.

– Akkor, kérem, kedves Elisabeth! Tudom jól, hogy ki küldte, és miért. Igaz elég egyértelmű volt azon az estélyen a ruhája alá rejtett fegyverarzenállal, hogy meg akar ölni.

Halkan horkantottam, és bekötöttem a hajam végét, majd átdobtam a fonatot a vállam felett, újra felé fordultam, teljesen kényelembe helyeztem magam. Tudtam, hogy ez a beszélgetés hosszú lesz. Valahogy pedig kezdett csillapodni a rémület a szívemben. Nem úgy festett a férfi, mint aki azonnal meg akar ölni, de azért azt a menekülési útvonalat nem felejtettem el.

– Ha fizetni akar, akkor mélyen ki kell nyitnia az erszényét, mert elég sokat kapok önért. Ha megadja a kapott összeg dupláját, akkor nem foglalkozom az ügyével! Azonban, ha csak egyezkedni akar, ott az ajtó, öö ablak – javítottam ki magam, majd csábos mosollyal pislogtam rá, már amennyire látott a félhomályban.

Az arca meg sem rezzent. A fejét lehajtotta, és mosolygott, majd felnézett, komoly arckifejezéssel folytatta a párbeszédet:

– Nincs abban a helyzetben, hogy egyezkedjen, Miss! – jelentette ki határozottan. Összeráncoltam a szemöldököm, és éreztem, hogy kisebb borzongás fut át rajtam. Komolyabb mederbe terelődött a beszélgetés.

– Miről beszél, kérem? – fontam karba a kezeimet, ahogy pedig a karjaim összeértek, éreztem, hogy libabőrös vagyok.

– Ön azt hiszi, hogy megijedek magától? Hogy New York legnevesebb bérgyilkosa megfélemlít engem? Az sem érdekel, hogy nő, már régen megölhettem volna. – Gyorsan közbevágtam. Magam sem tudom, miért pont azt kérdeztem, de az a kérdés csúszott ki valamiért:

– Miért nem tette? – Idegesen pislogtam, és elvesztettem a rám mindig jellemző fölényt és nyugodtságot. Sosem társalogtam a rámbízottakkal, sőt addig el se jutottam velük. Egy szúrás, egy lövés, és kész, Isten kegyelmébe kerültek, vagy az Ördögébe.

– Kicsit, hogy is mondjam – magyarázta. – Adok önnek némi előnyt. Vagy elkap, vagy én kapom el magát. Fél éven belül találjon meg, és ha benne van az időben, megölhet. Nem fogok ellenkezni. Viszont, ha nem, akkor ön hal meg. – Felugrottam a székről, és hosszas keresgélés után egy levélkéssel estem a torkának.

– Fenyeget? – az arcába beszélve markoltam meg a kabátját, és fújtatva néztem egyik szeméből a másikba. Elhatalmasodott rajtam az őrület. Nem elég, hogy elsőre nem sikerült végeznem ezzel a férfivel, nem elég, hogy tudja, ki vagyok, de ezek tetejében még a házamba is betör és fenyegetni kezd. Sosem esett meg velem hasonló, kezdett furcsa lenni. Nyugodt volt. Az idegesség szemernyi szikrája sem látszott a szemében, mint mindig.

– Én ugyan nem, csak azt mondom, amivel megbíztak. – Az arcom értetlenné vált, és elengedtem. Azonnal kicsavarta a kezemből a "fegyvert". A hátam mögött fogta meg a csuklómat, egy kezével tartott. Egyetlen hatalmas tenyerében elfért a két csuklóm. Akkor tudatosult bennem, hogy ez veszett fejsze nyele. Még sosem volt ilyen célpontom, aki ekkora harci tapasztalattal volt megáldva, és így ismerte az emberi gondolatokat.

Aztán a fejembe ötlött az is, hogy ki az isten bérelte fel őt, hogy öljön meg engem.

Miért? Ennyi ellenségem van?

Meglehet, hisz volt hírem, de nem sokan hitték el, hogy egy nő ilyenekre képes. De ezek szerint volt olyan, aki mégis.

– Így vagyunk megint, mint a múltkor. A karomban tartom – mosolygott rám. Diadalittas volt az a mosoly, én azonban fortyogtam a dühtől. Ha nem akart volna megölni, még romantikus is lehetett volna a szituáció. Bár a romantika abban kifújt, hogy a szemembe nézett, és közel volt hozzám, mert ettől függetlenül erővel tartotta a karomat. Éreztem a mellkasomon a szívverését. Nyugodt volt, mint legutóbb. Az enyém borzalmasan kalapált.

– Jól jegyezze meg, mert harmadik alkalom nem lesz, Mr. Mason! – gonosz fintorral az arcomon a lábára tapostam. Kiszabadultam fogásából, felkaptam a kést a földről, majd felé tartottam.

– Ne erőlködjön! Viszlát, Miss! – Azzal fogta magát, és távozott az ablakon.

Szitkozódtam és toporzékoltam, akár egy kislány, akitől elvették a játékát. Pillanatok alatt megváltoztatott ez a férfi. A korom ellenére úgy éreztem magam, mint aki éveket esett vissza a viselkedésében. Semmi tartás, semmi komolyság nem volt bennem. Csalódtam.

Később, miután kicsit lehiggadtam, gyorsan magamra kaptam a ruháimat, felkeltettem az inast, és hívattam egy kocsit. Azonnal a kikötőbe hajtattam, felvertem a legénységet, hogy hajnalban indulunk.